Справа № 461/3753/24                                         Головуючий у 1 інстанції: Кітов О.В. 
Провадження № 22-ц/811/2380/24                                Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С.М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
                21 січня 2025 року м. Львів
Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого – судді Бойко С.М.,
суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В., 
секретаря – Матяш С.І.,
з участю: позивача  ОСОБА_1 , її представника – 
                              ОСОБА_2 , представника відповідачів – ОСОБА_3 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 12 червня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа – Четверта Львівська державна нотаріальна контора Львівської області, про тлумачення заповіту,
в с т а н о в и в:
У травні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила розтлумачити заповіт від 06.11.2023 року, складений ОСОБА_7 , в частині зробленого ним заповідального розпорядження на користь ОСОБА_1 , а саме: чи підвальне приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , і нежитлове приміщення цокольного поверху (офіс), яке знаходиться за цією ж адресою, є різними чи тотожними об`єктами нерухомості.
Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що 06.11.2023 року її чоловік – ОСОБА_7 склав заповіт, в якому на випадок своєї смерті розпорядився частиною належного йому майна на користь неї та її сина, а саме: підвальне приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , заповів їй ( ОСОБА_1 ), а автомобіль марки Volkswagen, 2009 року випуску, р.н. НОМЕР_1 , заповів її сину – ОСОБА_8 , все інше майно підлягало спадкуванню за законом.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер і в процесі спадкування відповідачі заявили, що підвальне приміщення по АДРЕСА_1 , яке їй заповів чоловік, є іншим майном, ніж офісне приміщення з цією адресою, однак, у її чоловіка на праві власності не було ніякого іншого підвального, напівпідвального, цокольного приміщення, яке б знаходилося по АДРЕСА_1 або за іншою адресою, аніж те, яке він їй заповів та яке можна було б ідентифікувати, як підвал.
Зазначає, що своє заповідальне розпорядження чоловік зробив по пам`яті, без огляду первинних документів на вказане нежитлове приміщення, в якому знаходилася пральня і яке він називав «підвалом», таке було приватизовано на його матір – ОСОБА_4 , а, згодом, остання подарувала це приміщення своєму синові (чоловіку позивачки) – ОСОБА_7 .
Позивач переконана, що заповіт стосується саме нежитлового (офісного) приміщення в цокольному поверсі будинку АДРЕСА_1 , однак, відповідачі цього факту не визнають і оспорюють складений на її користь заповіт. 
Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 12 червня 2024 року позов задоволено.
Тлумачено пункт перший заповіту, здійсненого ОСОБА_7 та посвідченого 06.11.2023 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Юзвою В.Я., зареєстрованого в реєстрі за №4243, яким здійснено заповітне розпорядження щодо підвального приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , таким чином: підвальне приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , і нежитлове приміщення цокольного поверху (офіс), яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , є різними об`єктами нерухомості.
Стягнуто з ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1211 грн. 20 коп., тобто по 403 грн. 73 коп. з кожного.
Рішення суду оскаржила позивач ОСОБА_1 , просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким розтлумачити заповіт, складений ОСОБА_7 06.11.2023 року, в частині зробленого останнім заповідального розпорядження на користь ОСОБА_1 , а саме: що підвальне приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , і нежитлове приміщення цокольного поверху (офіс), яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , є тотожними об`єктами нерухомості.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач покликається на те, що у неї наявний спір з іншими спадкоємцями, оскільки вони вважають, що підвальне приміщення по АДРЕСА_1 , яке згадується у заповіті, є іншим майном, аніж офісне приміщення за цією адресою, що перешкоджає їй належним чином оформити свої права на нього в порядку спадкування після смерті чоловіка.
Наголошує, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, спадкодавцю ОСОБА_7 належало на праві власності лише приміщення офісу в будинку АДРЕСА_1 , тому саме це приміщення він їй і заповів.
Вважає, що судом не надано належної оцінки твердженням їхньої сторони щодо неможливості розпорядження нежитловими приміщеннями, комори в підвалі: ХV/14,8 кв.м. та ХVІ/9,8 кв.м., оскільки такі є складовими квартири АДРЕСА_2 та не належали заповідачу ОСОБА_7 повністю, а лише їх 1/2 частина.
Зазначає, що суд, всупереч вимогам статті 213 ЦК України, при тлумаченні заповіту не взяв до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів.
Вважає, що суд першої інстанції неповно дослідив обставини, що мають значення для справи, тому висновки суду, викладені у рішенні, не відповідають обставинам справи, окрім того, суд допустив порушення норм процесуального права, а саме: не залучив за клопотанням їхньої сторони належного відповідача, про якого їй не було відомо на момент подання позовної заяви, а нотаріус з цього приводу, зокрема, щодо існування ще одного, раніше складеного заповіту, її не повідомляла; допустив до участі в справі, як представника відповідача ОСОБА_4 , особу без належних повноважень на ведення справи в суді в її інтересах.
В судове засідання апеляційного суду інші учасники справи не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи всі були повідомлені належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи від них не надходило, тому, відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України, розгляд справи проведено апеляційним судом у їхній відсутності.
Заслухавши пояснення сторони позивача в підтримання апеляційної скарги, заперечення сторони відповідачів, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.
Судом встановлено, що 06.11.2023 року ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на випадок своєї смерті зробив особисте розпорядження, склавши заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Львівського районного нотаріального округу Юзвою В.Я. та зареєстрований в реєстрі за №4243 (а.с.14-15).
Згідно вказаного заповіту, спадкоємцями частини спадкового майна ОСОБА_7 вказав свою дружину – ОСОБА_1 та її сина – ОСОБА_8 .
За цим заповітом ОСОБА_7 зробив таке розпорядження:
«1) підвальне приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , заповідаю:
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ;
2) автомобіль марки Volkswagen, комерційний опис FOX, 2009 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , заповідаю:
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .». 
ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с.8, 10, 62, 68), на момент смерті, ОСОБА_7 на праві приватної власності (1/1) належало нерухоме майно – офіс, загальною площею 43,5 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно з технічним описом майна: приміщення 1-1/16,7; 1-2/5,3 знаходяться в будинку по АДРЕСА_3 . 
Вказане нерухоме майно належало йому на підставі договору дарування від 04.05.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Романенко Л.П. (а.с.13, 36-37).
Згідно з технічним паспортом, складеним Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» (далі – ОКП ЛОР «БТІ та ЕО») 09.11.2007 року (а.с.16, 35), нежитлові приміщення (під офіс), загальною площею 43,5 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , знаходяться в цокольному поверсі. Окремі з цих приміщень, згідно примітки в технічному паспорті, а саме: приміщення 1-1/16,7; 1-2/5,3, – знаходяться в будинку по АДРЕСА_3 .
Згідно з довідкою ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» (а.с.39), до квартири АДРЕСА_2 відносяться комори в підвалі: ХV/14,8 кв.м.; ХVІ/9,8 кв.м.
Спадкова справа після смерті ОСОБА_7 заведена Четвертою Львівською держаною нотаріальною конторою.
Відповідно до статей 1216, 1218, 1219 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за винятком тих, котрі нерозривно пов`язані з особою спадкодавця.
Згідно зі статтею 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 – 1265 ЦК України. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Статтею 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
Право на заповіт здійснюється особисто (ч.2 ст.1234 ЦК України).
Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин (ч.1 ст.1235 ЦК України).
Відповідно до статті 1236 ЦК України, заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Якщо заповідач розподілив між спадкоємцями у заповіті лише свої права, до спадкоємців, яких він призначив, переходить та частина його обов`язків, що є пропорційною до одержаних ними прав. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини.
Заповіт, як остання воля особи, стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому покликаний вирішувати важливі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування. Відповідно до статей 1233, 1234 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт може бути реалізоване протягом всього життя особи і включає як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну, скасування. Усі наведені правомочності заповідача у сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є здійсненням свободи заповіту, яка є принципом спадкового права. Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту, як принцип спадкового права, включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Юридична природа заповіту ґрунтується на його законодавчому визначенні як особистого розпорядження фізичної особи на випадок смерті (стаття 1233 ЦК України). 
Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 серпня 2022 року у справі №141/813/19 (провадження №61-1070св22).
Частиною першою статті 1241 ЦК України передбачено, що малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).
За положенням статті 1245 ЦК України, частина спадщини, що не охоплена заповітом, спадкується спадкоємцями за законом на загальних підставах. До числа цих спадкоємців входять також спадкоємці за законом, яким інша частина спадщини була передана за заповітом.
Статтею 1254 ЦК України закріплено право заповідача на скасування та зміну заповіту
Так, зокрема, за положеннями цієї статті, заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт , скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить.  Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним.  Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу.  Заповідач має право у будь-який час внести до заповіту зміни.  Скасування заповіту, внесення до нього змін провадяться заповідачем особисто.  Скасування заповіту, внесення до нього змін провадяться у порядку, встановленому цим Кодексом для посвідчення заповіту і підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.
Статтею 1256 ЦК України передбачено, що тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. У разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до статті 213 ЦК України.
Згідно зі статтею 213 ЦК України, зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.
При цьому, частина друга статті 213 ЦК України не допускає, щоб при тлумаченні правочину здійснювався пошук волі учасника правочину, який не знайшов відображення у тексті самого правочину при тлумаченні заповіту, не допускається і внесення змін у зміст заповіту.
Отже, відповідно до частини другої статті 1256 ЦК України, суд розглядає справу про тлумачення заповіту за наявності таких умов: 1) зміст заповіту містить суперечності, неточності, що ускладнюють розуміння останньої волі заповідача; 2) наявність спору між спадкоємцями щодо тлумачення заповіту – спадкоємці мають різне уявлення про волевиявлення заповідача. За відсутності спору, тлумачення заповіту здійснюється самими спадкоємцями на підставі частини першої статті 1256 ЦК України.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2018 року у справі №335/9398/16-ц (провадження №61-20484св18) зазначено, що «тлумачення заповіту судом не повинно змінювати волі заповідача, тобто підміняти собою сам заповіт. Суд не може брати на себе права власника щодо розпоряджання його майном на випадок смерті. Тлумачення заповіту є лише інструментом з`ясування волі заповідача після його смерті. Суд, здійснюючи тлумачення заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту, що може спотворити волю заповідача. Неточне відтворення у заповіті власної волі заповідача щодо долі спадщини може бути зумовлене неоднаковим використанням у ньому слів, понять та термінів, які є загальноприйнятими у сфері речових, зобов`язальних, спадкових відносин тощо. Цьому також можуть сприяти й певні неузгодженості між змістом окремих частин заповіту і змістом заповіту у цілому, що ускладнюють розуміння волі заповідача щодо долі спадщини. При тлумаченні змісту правочину береться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає можливості з`ясувати зміст окремих частин правочину, останній встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін.» 
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18 квітня 2018 року у справі №753/11000/14-ц зазначив, що в частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значень термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, та з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при безрезультативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніше в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення.
З огляду на викладене, тлумаченню підлягає правочин або його частина у способи, встановлені статтею 213 ЦК України, тобто тлумаченням правочину є встановлення його змісту відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення неясностей та суперечностей у трактуванні його положень. Пріоритет надається тому, що написано в правочині, тобто буквальному тлумаченню слів та термінів. При тлумаченні правочину, у тому числі заповіту, спершу береться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів, тобто здійснюється буквальне тлумачення правочину. І лише коли буквальне тлумачення не дало змоги витлумачити зміст правочину, необхідно вдаватися до порівняння частини правочину, намірів тощо. Тобто правила тлумачення правочину визначені законом за принципом концентричних кіл: за неможливості витлумачити зміст правочину шляхом використання вузького кола засобів (буквальне тлумачення) залучаються інші засоби.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2022 року у справі №165/3014/20 (провадження №61-16258св21).
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 березня 2021 року в справі №607/11746/17 (провадження №61-18730св20) зазначено, що «з урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності».
З витребуваних апеляційним судом матеріалів спадкової справи (копії), заведеної Четвертою Львівською державною нотаріальною конторою після смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановлено, що із заявами про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_7 в нотаріальну контору звернулися: ОСОБА_6 – дочка спадкодавця, ОСОБА_4 – мати спадкодавця, ОСОБА_5 – дочка спадкодавця. 
Із заявами про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_7 в нотаріальну контору звернулися: ОСОБА_9 (дружина спадкодавця) та її син ОСОБА_8 – за заповітом від 06.11.2023 року, а також ОСОБА_10 – за заповітом від 28.11.2003 року.
Так, зокрема, згідно із заповітом від 28.11.2003 року, посвідченим державним нотаріусом Першої Львівської державної нотаріальної контори та зареєстрованим в реєстрі за №7-1813 (а.с.8-9 копії спадкової справи), ОСОБА_7 на випадок своєї смерті зробив розпорядження, відповідно до якого, усе його майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що на день його смерті буде належати йому і на що він за законом матиме право, заповів своїй на той час дружині – ОСОБА_10 , 1961 року народження. 
На підставі заповіту від 28.11.2003 року, 24.07.2024 року ОСОБА_10 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на спадкове майно – 7/8 часток офісного приміщення в будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 43,5 кв.м.
ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_4 , як спадкоємцю за законом, яка має право на обов`язкову частку після смерті свого сина, видано свідоцтво про право на спадщину за законом – на 1/8 частку цього приміщення (а.с.108-111 копії спадкової справи). 
Вказані свідоцтва видані ОСОБА_10 та ОСОБА_4 після ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення.
Також встановлено, що сторона позивача на стадії підготовчого провадження зверталась до суду з клопотанням про залучення до участі у справі, як відповідача, ОСОБА_10 , проте, ухвалою суду від 31 травня 2024 року у задоволенні такого клопотання було відмовлено (а.с.76). 
Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про не залучення ОСОБА_10 до участі в даній справі, як співвідповідача, що призвело до неправильного визначення кола відповідачів за заявленими позивачем вимогами, оскільки наслідки тлумачення заповіту, складеного заповідачем на користь позивачки, предметом якого є конкретно визначене майно (частина спадкового майна), стосувалися й прав ОСОБА_10 , як спадкоємця за первинно складеним заповітом, предметом якого є усе належне спадкодавцю майно.
При цьому, колегія суддів ураховує, що відповідач є обов`язковим учасником цивільного процесу – його стороною.  Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня особиста і безпосередня заінтересованість; саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір. Крім того, відповідач є тією особою, на яку вказує позивач як на порушника свого права. Тобто відповідач – це особа, яка, на думку позивача порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. 
Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову – обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
Викладене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, висловленими у постановах від 14 серпня 2019 року у справі №519/77/18 (провадження №61-10311св19) та від 15 квітня 2020 року у справі №474/106/18 (провадження №61-13847св19).
Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті чи для закриття провадження у справі. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача та приймає рішення щодо суті заявлених до належного відповідача вимог (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц та від 12 грудня 2018 року у справі №372/51/16-ц).
Зважаючи на те, що суб`єктний склад учасників справи визначає суд першої інстанції, а в даній справі не залучено всіх осіб, які є учасниками спірних матеріальних правовідносин в якості відповідача, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, оскільки в такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права особи, не залученої до участі у справі як відповідача, а й її процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків.
Зазначене свідчить про істотне порушення судом першої інстанції норм процесуального права, яке потягло за собою ухвалення незаконного рішення.
Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 саме із вказаної вище підстави.
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що відповідні правові наслідки не призведуть до порушення прав позивача, оскільки остання вправі звернутися до суду з відповідними вимогами, визначивши належний суб`єктний склад спору, тобто до належного відповідача (відповідачів).
З урахуванням зазначеного та з метою уникнення будь-якої преюдиції у майбутньому, колегія суддів не надає оцінки спірним правовідносинам по суті.
Керуючись ст.ст.367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.4, 381, 382, 384 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Галицького районного суду м. Львова від 12 червня 2024 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа – Четверта Львівська державна нотаріальна контора Львівської області, про тлумачення заповіту, – відмовити. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 31 січня 2025 року.
Головуючий                                          С.М. Бойко
Судді:                                                  С.М. Копняк
                                А.В. Ніткевич