ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2025 року	Львів	Справа № 140/2464/24 пров. № А/857/21388/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                                  Онишкевича Т.В.,
суддів                                                                      Сеника Р.П., Судової-Хомюк Н.М.,
                                                                                                                                   
розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Волинській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки), зобов`язання вчинити дії,
          
суддя у І інстанції                                                            Лозовський О.А.,
час ухвалення рішення                                                  не зазначено,
місце ухвалення рішення                                                  м. Луцьк,
дата складення повного тексту рішення                               30 квітня 2024 року,

ВСТАНОВИВ :

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив:
визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 08.02.2024 №Ф-1189-0320 на суму 32410,62 грн Головного управління ДПС у Волинській області (далі – ГУ ДПС);
зобов`язати ГУ ДПС відкоригувати в інформаційній системі органів ДПС дані інтегрованої картки платника податку ОСОБА_1 шляхом виключення суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі – ЄСВ), штрафу та пені за період з 2017 року по липень 2020 року включно на суму 32410,62 грн. 
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 30.04.2024 у справі №140/2464/24, ухваленим за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, позов було задоволено повністю.
При цьому суд першої інстанції виходив з того, що ГУ ДПС доказів безпосереднього здійснення позивачем підприємницької діяльності у спірний період, отримання інших доходів, ніж від трудової діяльності, як найманим працівником, суду не надало. Факт перебування особи на обліку в органах фіскальної служби не зміню наведених висновків, оскільки взяття на облік осіб, в тому числі юридичних або самозайнятих, здійснюється органом доходів і зборів незалежно від наявності обов`язку щодо сплати того чи іншого податку або збору. 
Оскільки єдиною метою збору ЄСВ є забезпечення захисту саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то позивач є застрахованою особою і ЄСВ за нього у спірний період нараховував та сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок сплати у цей період ЄСВ позивачем ще і як фізичною особою-підприємцем. 
У апеляційному порядку рішення суду першої інстанції оскаржено ГУ ДПС, яке у своїй скарзі просило скасувати рішення суду та прийняти нове про відмову у задоволенні позову.
На обґрунтування своїх вимог покликається на те, що 06.05.2009 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб – підприємців та громадських формувань був внесений запис про проведення державної реєстрації фізичної особи – підприємця (далі – ФОП) ОСОБА_1 
08.05.2009 ФОП ОСОБА_1 був взятий на облік контролюючого органу як платник податків, а 07.05.2009 –  як платник ЄСВ. 
Згідно з даними АІС «Податковий блок» в інтегрованій картці ФОП ОСОБА_1 за платежем «єдиний соціальний внесок для фiзичних осіб - пiдприємців, у тому числі, якi обрали спрощену систему оподаткування та осiб, якi проводять незалежну професійну діяльність» за позивачем рахується борг по ЄСВ в загальній сумі 32410,62 грн. 
На даний час з обліку в ДПС позивача не знято у зв`язку із наявною заборгованістю.  Ним не було надано до податкових органів жодних доказів щодо сплати ЄСВ за будь який період як ним самим, так і роботодавцем з метою подвійного оподаткування у період 2017-2021 років.
Апелянт наполягає на тому, що з прийняттям Закону України від 06.12.2016 №1774-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» ФОП зобов`язана сплачувати ЄСВ незалежно від того чи така особа фактично займається підприємницькою діяльність та чи отримує дохід від такої діяльності і позивач був зобов`язаний сплачувати такий внесок, нарахований за календарний рік у розмірі не меншому за розмір мінімального страхового внеску.
Враховуючи зазначене, ГК ДПС діяло виключно на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 відсутні.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається у порядку письмового провадження.
Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог скаржника, виходячи із такого.
Як безспірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 у період з 06.05.2009 по 23.07.2020 був зареєстрований як ФОП. 
13.02.2020 ГУ ДПС сформувало ФОП ОСОБА_1 вимогу №Ф-3562-55 про сплату боргу (недоїмки) з ЄСВ за період з 2017 року по 2019 року включно у сумі 29294,44 грн. 
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 05.06.2020 у справі №140/3526/20 було задоволено позов ОСОБА_1 , визнано протиправною і скасовано вимогу ГУ ДПС про сплату ним боргу (недоїмки) від 13.02.2020 №Ф-3562-55.
08.02.2024 ГУ ДПС відповідно до статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі – Закон №2464-VI) на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів сформувало ОСОБА_1 вимогу №Ф-1189-0320 про сплату боргу (недоїмки) з ЄСВ станом на 31.01.2024 у сумі 32410,63 грн.
Виходячи із наведеного у відзиві ГУ ДПС на позовну заяву розрахунку та відомостей з інтегрованої картки за кодом класифікації доходів бюджету 71040000 стосовно ОСОБА_1 , контролюючим органом було здійснено нарахування позивачу ЄСВ в розмірі мінімального страхового внеску за такі періоди: 
02.05.2018 в розмірі 8448,00 грн; 
19.04.2018 в розмірі 2457,18 грн;
19.07.2018 в розмірі 2457,18 грн;
19.10.2018 в розмірі 2457,18 грн;
21.01.2019 в розмірі 2457,18 грн;
19.04.2019 в розмірі 2754,18 грн;
19.07.2019 в розмірі 2754,18 грн;
21.10.2019 в розмірі 2754,18 грн;
20.01.2020 в розмірі 2754,18 грн;
20.04.2020 в розмірі 2078,12 грн;
20.07.2020 в розмірі 1039,06 грн.
ОСОБА_1 не погодився із правомірністю таких дій контролюючого органу та звернулося до адміністративного суду із позовом, що розглядається.
При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.
Відповідно до частини 1 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.
Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до приписів частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Положеннями статті 67 Конституції України передбачено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку регламентовано приписами Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі – Закон  № 2464-VI).
Пунктом 2 частини 1 статті 1 Закону № 2464-VI передбачено, що єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
За приписами пункту 4 частини 1 статті 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, зокрема ті, які використовують працю інших осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством про працю, чи за цивільно-правовим договором (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців).
Згідно з частиною 1 статті 5 Закону №2464-VI облік осіб, зазначених у пункті 4 частини 1 статті 4 цього Закону, ведеться в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування, а щодо застрахованих осіб, які є учасниками накопичувальної системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування (далі - учасниками накопичувальної пенсійної системи), - з національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, та Пенсійним фондом.
Взяття на облік осіб, зазначених у пункті 4 частини 1 статті 4 цього Закону, здійснюється органом доходів і зборів шляхом внесення відповідних відомостей до реєстру страхувальників.
Зняття з обліку платників єдиного внеску, зазначених в пункті 4 частини 1 статті 4 цього Закону, здійснюється органами доходів і зборів на підставі відомостей з реєстраційної картки, наданих державним реєстратором, платників єдиного внеску - фізичних осіб - підприємців, - на підставі відомостей з реєстраційної картки, наданих державним реєстратором, після проведення передбачених законодавством перевірок платників та проведення остаточного розрахунку.
У відповідності до вимог пункту 1 частини 2 статті 6 Закону № 2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.
Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 7 Закону №2464-VІ для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, єдиний внесок нараховується на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Як передбачено у частині 5 статті 8 Закону № 2464-VI, що єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.
Згідно з частиною 8 статті 9 Закону № 2464-VI платники єдиного внеску, зокрема, фізичні особи-підприємці, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.
Частиною 12 статті 9 Закону №2464-VI передбачено, що єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника .
Суд апеляційної інстанції вважає вірним твердження суду першої інстанції про те, що з огляду на наведені норми права необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування єдиного внеску. 
При цьому дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. Метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Водночас відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом № 2464-VI не врегульовано.
Таким чином, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, задля досягнення мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
Попри те, зареєстрована фізична особа-підприємець, яка господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. У іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок сплати його роботодавцем.
Інше тлумачення норм Закону № 2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в податкових органах і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.
При цьому з урахуванням приписів частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд апеляційної інстанції при вирішенні спору враховує подібні правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 27 листопада 2019 року (справа №160/3114/19), від 04 грудня 2019 року (справа №440/2149/19), від 23 січня 2020 року (справа №480/4656/18).
Як встановлено судом першої інстанції та не спростовано відповідачем, з 21.06.2016 по 01.03.2022 позивач перебував у трудових відносинах з ТОВ СП “Модер-Експо”, що підтверджується довідкою від 27.02.2024 №174; а з 01.03.2022 призваний на військову службу по мобілізації зі збереженням робочого місця до військової частини НОМЕР_1 . 
ГУ ДПС не надано суду доказів здійснення позивачем підприємницької діяльності та отримання ним іншого доходу, ніж заробітна плата найманого працівника у період, за який сформована оспорювана вимога про сплату боргу. 
Відтак, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що факт перебування особи на обліку в органах фіскальної служби не змінює наведених висновків, а отже оспорювана вимога про сплату боргу (недоїмки) від 08.02.2024 №Ф-1189-0320 ГУ ДПС винесена без належних підставі, є протиправною та підлягає скасуванню. 
Попри те, суд першої інстанції слушно звернув увагу на те, що відповідно до усталеної практики Верховного Суду (постанови від 19.02.2019 у справі №825/999/17, від 26.02.2019 у справі №805/4374/15-а, від 17.06.2021 у справі №520/7599/19, від 25.03.2021 у справі №280/4506/18, від 02.06.2022 у справі №360/2838/20) відображення контролюючим органом в інтегрованій картці платника податків відомостей щодо своєчасного нарахування та сплати податкових зобов`язань створює певні наслідки для платника податків та наявність в останнього матеріально-правового інтересу, щоб дані інтегрованих карток правильно відображали фактичний стан розрахунків з бюджетом. Відповідно, належним способом захисту, що відновить порушені права, є вимога про зобов`язання відповідача здійснити дії по відображенню/коригуванню у особовій картці платника податків дійсного стану зобов`язань перед бюджетом, в тому числі, і шляхом виключення неправомірно нарахованих і відображених сум.
Підсумовуючи наведене, на переконання апеляційного суду, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи фактичних обставин, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.
Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.
З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи цей публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 310, 316, 321, 322, 325, 328 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській області залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2024 року у справі № 140/2464/24 – без змін. 

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Головуючий суддя	 	Т. В. Онишкевич 	
судді	 	Р. П. Сеник 	
 	 	Н. М. Судова-Хомюк