ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2024 року	Львів	Справа № 300/3843/24 пров. № А/857/27830/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді                                                            Обрізко І.М., 
суддів                                                                                 Іщук Л.П.,  Заверухи О.Б.,
за участю секретаря судового засідання                        Хомин Ю.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 14 жовтня 2024 року про залишення позовної заяви без розгляду, прийняту суддею Микитюк Р.В. у м. Івано – Франківську в справі за позовом ОСОБА_1 до  Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області, Державної судової адміністрації України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Головне управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,-

                                                            встановив:

ОСОБА_1 (надалі – позивач) звернувся з адміністративним позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області (надалі – ТУ ДСА України в Івано-Франківській області), Державної судової адміністрації України (надалі – ДСА України) про визнання протиправною бездіяльність ДСА України щодо незабезпечення ТУ ДСА України в Івано-Франківській області в повному обсязі бюджетними асигнуваннями для проведення видатків з виплати суддівської винагороди судді (у відставці) Косівського районного суду Івано-Франківської області ОСОБА_1 за  період з 18.04.2020 по 28.08.2020 без обмеження передбаченого ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» із змінами внесеними Законом №553-IX від 13.04.2020, з 01.01.2021 по 31.12.2021, виходячи із встановленого на 01.01.2021 прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2270 грн, з 01.01.2022 по 31.12.2022 прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2481 грн, з 01.01.2023 по 31.12.2023 прожиткового мінімуму 2684 грн та з 01.01.2024 по 15.02.2024 прожиткового мінімуму 3028 грн; зобов`язати ДСА України забезпечити ТУ ДСА України в Івано-Франківській області бюджетними асигнуваннями для здійснення видатків з виплати суддівської винагороди судді (у відставці) Косівського районного суду Івано-Франківської області ОСОБА_1 за  період з 18.04.2020 по 28.08.2020 без обмеження передбаченого ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» із змінами внесеними Законом №553-IX від 13.04.2020, з 01.01.2021 по 31.12.2021, виходячи із встановленого на 01.01.2021 прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2270 грн, з 01.01.2022 по 31.12.2022 прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2481 грн, з 01.01.2023 по 31.12.2023 прожиткового мінімуму 2684 грн та з 01.01.2024 по 15.02.2024 прожиткового мінімуму 3028 грн; визнати протиправними дії ТУ ДСА України в Івано-Франківській області щодо нарахування та виплати суддівської винагороди судді (у відставці) Косівського районного суду Івано-Франківської області ОСОБА_1 за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 з обмеженням передбаченого ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» із змінами внесеними Законом №553-IX від 13.04.2020, з 01.01.2021 по 15.02.2024, обчисленої виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді в розмірі 2102 грн, а також вихідної допомоги при звільненні судді у відставці в розмірі трьох посадових окладів, які також нараховані із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб в розмірі 2102 грн; зобов`язати ТУ ДСА України в Івано-Франківській області нарахувати та виплати суддівську винагороду судді (у відставці) Косівського районного суду Івано-Франківської області ОСОБА_1 за  період з 18.04.2020 по 28.08.2020 без обмеження застосованого на підставі ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» із змінами внесеними Законом №553-IX від 13.04.2020, з 01.01.2021 по 31.12.2021, виходячи із встановленого на 01.01.2021 прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2270 грн, з 01.01.2022 по 31.12.2022 прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2481 грн, з 01.01.2023 по 31.12.2023 прожиткового мінімуму 2684 грн та з 01.01.2024 по 15.02.2024 прожиткового мінімуму 3028 грн та вихідної допомоги при звільненні судді у відставку у розмірі трьох посадових окладів, які нарахувати з прожиткового мінімуму для працездатних осіб 3028 грн та стягнути з ТУ ДСА України в Івано-Франківській області в користь судді у відставці ОСОБА_1 заборгованість, яка не була виплачена при розрахунку при звільненні у відставку та складається з недоплаченої суддівської винагороди, недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення та недоплаченої вихідної допомоги при звільненні судді у відставку у розмірі трьох посадових окладів на день звільнення в сумі 971797,26 грн, а також стягнути з ТУ ДСА України в Івано-Франківській області в користь судді у відставці ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 14 жовтня 2024 позовну заяву залишено без розгляду.
Суд виходив з того, що строк звернення до суду щодо перерахунку суддівської винагороди за період з 18.04.2020 по 15.02.2024, враховуючи продовження строків на період карантину, сплинув 01.07.2023. 
За таких обставин, суд вважає, що наведені у заяві про поновлення строку звернення до суду підстави щодо поважності причин пропуску такого строку не є поважними для поновлення позивачеві пропущеного строку на звернення до суду з даним позовом.
Не погодившись із зазначеними судовими рішеннями, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Вважає, що судом першої інстанції ухвалено рішення із порушенням норм процесуального права.
В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що позивач не пропустив строк звернення з позовом відповідно до ст. 233 КЗпП України, яка встановлює строки позовної давності для цих позовних вимог. Оскільки, звільнився у відставку 15.02.2024, а позовну заяву подав 13.05.2024 ( в межах позовної давності, що підтверджується повідомленням про вручення позову). Предметом спору є невиплата належних всіх сум при звільненні, а також несвоєчасна виплата неоспорюваної суми яка повинна була виплачена в день звільнення у відставку 15.02.2024 ( ст.116 КЗпП України).
Звертає увагу на те, що він був звільнений у відставку 15.02.2024, а строк звернення з позовом сплив ще 01.07.2023 ( на переконання суду першої інстанції), ще за шість з половиною місяців до звільнення. Суд не керується ч.2 ст. 233 КЗпП України та ст. 122 КАС України.
Просить скасувати ухвали та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Судова колегія заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, приходить до наступного.
В судове засідання для розгляду апеляційної скарги учасники справи не прибули, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, а тому відповідно до ч.4 ст.229, ст.313 КАС України апеляційний суд ухвалив розгляд апеляційної скарги здійснити за відсутності учасників справи та без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Відповідно до ст. 320 КАС України суд апеляційної інстанції скасовує ухвалу суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направляє справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, коли має місце неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність таких обставин, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи чи питання.
З обставин справи вбачається, що суд першої інстанції не в повній мірі дослідив обставини, які склали підстави для прийняття оскаржуваного процесуального судового рішення.
Відповідно до ч.1ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Відповідно до частини другої статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (абзац перший).
Приписами частини третьої статті 122 КАС України визначено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
У силу норм частини п`ятої статті 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду для захисту прав, свобод та інтересів особи.
Приписами частин першої та другої статті 233 КЗпП України у редакції, чинній до 19 липня 2022, передбачалося, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до місцевого загального суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Законом №2352-IX, який набрав чинності 19 липня 2022, внесено зміни до деяких законодавчих актів України, у тому числі до КЗпП України, і відповідно до частин першої та другої статті 233 КЗпП України (у редакції зі змінами, внесеними згідно із Законом №2352-IX) працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 липня 2024 у справі №990/156/23 зазначила, що норма статті 233 Кодексу законів про працю України є нормою матеріального права, яка визначає строк судового захисту права працівника у разі порушення законодавства про працю. Вказана норма поширює свою дію на всіх працівників та службовців підприємства, установи, організації та незалежно від характеру їх трудової діяльності, у тому числі на осіб, які проходять публічну чи державну службу.
06.04.2023 Верховний Суд ухвалив рішення за результатами розгляду зразкової справи №260/3564/22, залишене без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2023, предметом спору якої також є недотримання законодавства про оплату праці. У вказаному рішенні сформовано наступні висновки: «До 19.07.2022 Кодекс законів про працю України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. При цьому, з огляду на згадані правові позиції Конституційного Суду України щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, Верховний Суд дійшов висновку про поширення дії частини першої статті 233 Кодекс законів про працю України в редакції Закону від 01.07.2022 №2352-IX тільки на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності».
За змістом статті 234 КЗпП України (у редакції, викладеній згідно із Законом №2352-IX) у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року.
Варто зауважити, що Конституційний Суд України неодноразово висловлював позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів.
Так Конституційний Суд України у Рішенні від 09.02.1999 № 1-рп/99, надаючи тлумачення статті 58 Конституції України, зазначив, що при регулюванні суспільних відносин застосовують три способи дії нормативно-правових актів: негайний (безпосередня дія), через перехідний період (ультраактивна форма), або через зворотну дію (ретроактивна форма). Принцип неприпустимості зворотної дії закріплений у частині першій статті 58, за яким закон діє з моменту набрання чинності і не застосовується до подій, що відбулися раніше. Винятки стосуються випадків, коли закон пом`якшує або скасовує відповідальність (абзац 3 пункту 2 Рішення від 09.02.1999, пункт 4 Рішення від 05.04.2001 № 3-рп/2001). Конституційний Суд також наголосив на важливості юридичної (правової) визначеності як ключової складової принципу верховенства права, який вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності норм права, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) та стабільності (абзац 6 підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 20.12.2017 № 2-р/2017). У Рішеннях Конституційного Суду України від 13.05.1997 № 1-зп від 05.04.2001 № 3-рп/2001 зроблено аналогічні висновки про те, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.
Тому, з огляду на вищеперелічені правові позиції Конституційного Суду України щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, Верховний Суд у постанові від 05.12.2024 у справі № 560/866/24 дійшов висновку, що нові зміни в законодавстві, які обмежують термін звернення до суду з трудовими спорами до трьох місяців, не поширюються на події, які мали місце до 19.07.2022. Зокрема, для стягнення заробітної плати, яка належала працівнику до цієї дати, залишається можливість звернення без обмежень у часі, згідно з попередньою редакцією закону.
Вказана позиція є сталою і послідовною. Такі висновки викладені, зокрема, у постановах Верховного Суду від 19.01.2023 у справі № 460/17052/21, від 27.04.2023 у справі № 420/14777/22, від 27.04.2023 у справі № 300/4201/22, від 28.09.2023 у справі № 140/2168/23, від 18.10.2023 у справі № 380/14605/22.
Таким чином, до позовних вимог по 19 липня 2022 застосуванню підлягають приписи частини другої статі 233 Кодексу законів про працю України - у редакції до змін, внесених згідно із Законом України від 01 липня 2022, якою визначено, що особа (працівник, службовець) має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
До вимог за період з 19 липня 2022 застосуванню підлягають приписи частини першої статі 233 Кодексу законів про працю України у редакції після 19 липня 2022, яка передбачає тримісячний строк звернення до суду з дня, коли особа (працівник, службовець) дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
Отже, колегія суддів уважає помилковим висновок суду першої інстанції про застосування до спірних правовідносин за період редакції статті 233 Кодексу законів про працю України, чинну на момент звернення до суду із позовом.
Подібного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 31.10.2024 у справі №440/9/24.
Судом першої інстанції також не враховано того, що позивача було звільнено у відставку 15.02.2024, а позовну заяву подано 13.05.2024, тобто в межах строку позовної давності. Також не з`ясовано, коли останній дізнався про порушене право.
Відтак, висновок суду про наявність підстав для залишення позовної заяви без розгляду є передчасним.
Аналізуючи обставини справи в контексті поданого позову та аргументи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до переконання, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваної ухвали порушено норми процесуального права, що має наслідком задоволення апеляційної скарги, скасування оскаржуваної ухвали як такої, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направленню справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Керуючись ст.ст.   308,  315,  320,  321,  322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
                                                            постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 14 жовтня 2024 року про залишення позовної заяви без розгляду у справі  №300/3843/24 скасувати, та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, та оскарженню до Верховного Суду не підлягає.

Головуючий суддя	 	І. М. Обрізко 	
судді	 	Л. П. Іщук 	
 	 	О. Б. Заверуха  	
Повне судове рішення складено 02.01.2025 у зв`язку із перебуванням судді Заверухи О.Б. у відпустці.