ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

13 березня 2025 року	  м. Одеса	Справа № 916/3891/24	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Богатиря К.В.
суддів: Поліщук Л.В., Таран С.В.

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Одеської філії
на рішення Господарського суду Одеської області від 26.11.2024, суддя суду першої інстанції Петренко Н.Д., м. Одеса, повний текст рішення складено та підписано 26.11.2024
по справі №916/3891/24
за позовом  Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Оператор припортових станцій» 
до відповідача Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Одеської філії ДП «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація Одеського морського порту)
про стягнення   1  756,44 грн, -
ВСТАНОВИВ:
Описова частина.
04.09.2024 Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі філії «Оператор припортових станцій» звернулося до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» та Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Одеської філії про стягнення у розмірі 1  756,44 грн, з яких: 1463,70 грн - плата за користування вагонами; 292,74 грн – 20 % ПДВ.
В своїх позовних вимогах акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі філії «Оператор припортових станцій», посилаючись на ст. 119 Статуту залізниць України, Правила користування вагонами і контейнерами, зазначає, що відповідач не в повному обсязі сплатив за користування вагонами у сумі 1  756,44 грн.
Короткий зміст оскаржуваного рішення суду першої інстанції.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 26.11.2024 позовні вимоги Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Оператор припортових станцій» задоволено у повному обсязі; стягнуто з Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Одеської філії на користь Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Оператор припортових станцій» плату за користування вагонами з урахуванням ПДВ в розмірі 1 756,44 грн та судовий збір у розмірі 3 028,00 грн.
Приймаючи дане рішення, суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи підтверджено факт неповної оплати відповідачем за користування вагонами, однак ані Статутом залізниць України, ані Правилами користування вагонами та контейнерами, ані Договором не передбачено таких підстав як «час повітряної тривоги» для звільнення вантажовласника від плати за користування вагонами. Відтак, заперечення відповідача про безпідставність нарахування плати за час повітряної тривоги суд не приймає до уваги. 
Крім того, суд першої інстанції вказав, що в даній справі предметом спору є стягнення плати за користування вагонами та збору за зберігання вантажу, які не є видом відповідальності сторони по договору, в зв`язку з чим посилання сторони відповідача на форс-мажорні обставини не звільняє відповідача від виконання зобов`язань за договором.
Аргументи учасників справи.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.
До Південно-західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Одеської філії ДП «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація Одеського морського порту) на рішення Господарського суду Одеської області від 26.11.2024 по справі №916/3891/24.
Апелянт вказав, що мотивувальна частина Рішення не містить оцінки наведених Адміністрацією аргументів щодо відсутності вини Адміністрації у неможливості обробляти вагони під час оголошення сигналу «повітряна тривога», поданих на підтвердження вказаних обставин доказів та аналізу відповідних положень законодавства. Під час розгляду справи у суді першої інстанції Позивачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що затримка обробки вагонів була спричинена саме з вини Адміністрації. Разом з тим, Адміністрацією наводилися доводи та надавалися відповідні докази на підтвердження відсутності такої вини.
Відповідач вказав, що на час оголошення сигналів «повітряна тривога» на території Одеського морського порту через перебування працівників в укриттях були повністю призупинені всі вантажно- розвантажувальні роботи, в тому числі із залізничними вагонами. Таким чином, Адміністрація та підприємства, які безпосередньо здійснюють вантажно- розвантажувальні операції з вагонами на причалах порту, об`єктивно від незалежних від них обставин не мали змоги виконувати вантажні операції в терміни, які передбачені Єдиним технологічним процесом роботи державного підприємства «Одеський морський торгівельний порт» та станції Одеса-порт Одеської залізничної дороги від 30.09.2003. Це, в свою чергу, призвело до накопичення залізничних вагонів та їх затримки на станції призначення в очікуванні подачі під вивантаження з причин, що не залежать від Адміністрації.
Апелянт вважає, що суд першої інстанції дійшов хибних висновків щодо наявності підстав для стягнення з Відповідача надмірно та необгрунтовано нарахованих Позивачем плати за користування вагонами в період оголошення сигналу «повітряна тривога» на території Одеської області та неможливості виконання вантажно- розвантажувальних операцій з вагонами у цей період з незалежних від Адміністрації причин (форс-мажорні обставини).
Керуючись викладеним вище, відповідач просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 26.11.2024 у справі №916/3891/24 та ухвалити нове, яким у задоволенні вказаних позовних вимог відмовити.
Короткий зміст відзиву на апеляційну скаргу.
До Південно-західного апеляційного господарського суду від Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Оператор припортових станцій» надійшов відзив на апеляційну скаргу Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Одеської філії ДП «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація Одеського морського порту) на рішення Господарського суду Одеської області від 26.11.2024 по справі №916/3891/24.
Позивач вказує, що заперечення Відповідача, наведені ним при підписанні відомостей плати за користування вагонів щодо нарахованої плати за користування вагонами та збору за зберігання вантажів, не підпадають під жоден з випадків звільнення від плати за користування вагонами, наведених у п.16 Правил користування вагонами та контейнерами, а отже, підстави для звільнення від сплати нарахованої плати за користування вагонами та збору за зберігання вантажу відсутні.
Позивач зазначив, що договором передбачений чіткий порядок дій сторін у випадку настання обставин непереборної сили: зокрема, письмове повідомлення іншої сторони та надання відповідних документів, які видаються Торгово-промисловою палатою України. Даний порядок підтвердження дії обставин непереборної сили Відповідачем додержаний не був - жодних повідомлень та документів з цього питання на адресу Позивача не надходило.
Крім того, позивач вказав, що настання обставин непереборної сили звільняє за умовами договору сторону саме від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язань по договору. У випадку, що розглядається судом, предметом спору є стягнення плати за користування вагонами та збору за зберігання вантажу, які не є видом відповідальності сторони по договору.
Керуючись викладеним вище, позивач просить в задоволені апеляційної скарги Державного підприємства «Адмінстрація морських портів України» в особі відокремленого підрозділу Одеської філії на рішення Господарського суду Одеської області по справі №916/3891/24 від 26.11.2024 про стягнення 1756,44 плати за користування вагонами - відмовити.
Рух справи у суді апеляційної інстанції.
Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи №916/3891/24 було визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Богатир К.В., судді Поліщук Л.В., Таран С.В., що підтверджується витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.12.2024.
На момент надходження апеляційної скарги, матеріали справи №916/3891/24 на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду не надходили.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 20.12.2024 відкладено вирішення питання про можливість відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Одеської філії на рішення Господарського суду Одеської області від 26.11.2024 по справі №916/3891/24 до надходження матеріалів справи на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду; доручено Господарському суду Одеської області невідкладно надіслати матеріали справи №916/3891/24 на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду.
До Південно-західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №916/3891/24.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 13.01.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Одеської філії ДП «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація Одеського морського порту) на рішення Господарського суду Одеської області від 26.11.2024 по справі №916/3891/24; розгляд апеляційної скарги Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Одеської філії ДП «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація Одеського морського порту) на рішення Господарського суду Одеської області від 26.11.2024 по справі №916/3891/24 вирішено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи; встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, а також будь-яких заяв чи клопотань з процесуальних питань до 08.02.2025.
Згідно з ч. 13 ст. 8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Статтею 270 ГПК України визначено, що у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.
Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.
Приписами частини 10 статті 270 ГПК України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 2, 3 ст. 120 ГПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.
Відповідно до п. 2 ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи.
Як вбачається з матеріалів справи, копія ухвали апеляційного господарського суду від 13.01.2025, якою відкрито апеляційне провадження у справі №916/3891/24, була отримана в електронному кабінеті позивачем – 14.01.2025, відповідачем – 14.01.2025, що підтверджується довідками секретаря судового засідання.
Тобто учасники справи були повідомлені належним чином про розгляд апеляційним господарським судом апеляційної скарги в письмовому провадженні без виклику сторін.
Фактичні обставини, встановлені судом.
Між Акціонерним товариством «Українська залізниця» та Державним підприємством «Адміністрація морських портів України» в особі Одеської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація Одеського морського порту) був укладений договір про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом №40-38728457/2020-001 від 24.06.2020 року. 
Предметом Договору є організація та здійснення перевезення вантажів, надання вантажного вагону для перевезення, інших послуг, пов`язаних з організацією перевезення вантажів у внутрішньому та міжнародному сполученнях (експорт, імпорт) у власних вагонах Перевізника, вагонах залізниць інших держав та/або вагонах Замовника, пов`язаних з цим супутніх послуг і проведення розрахунків за ці послуги. 
Відповідно до 3.4 договору перевезення Замовник зобов`язаний сплачувати у визначеному договором розмірі плату за користування власними вагонами Перевізника: під час виконання вантажних операцій на місцях загального користування; переданих Замовнику на місцях незагального користування; затриманих на станціях в очікуванні подавання під вантажні або інші операції, з причин, які залежать від Замовника; затриманих під час перевезення з інших причин, що не залежать від Перевізника (далі плата за користування власними вагонами Перевізника).
Пунктом 3.4.3. вищевказаного договору визначено що моментом початку відліку часу для нарахування плати за користування власними вагонами Перевізника, визначеної в п. 3.4. договору, є момент передачі Замовнику власних вагонів Перевізника або початку затримки відповідно до Правил користування вагонами.
Облік часу користування, з метою визначення розміру плати за користування власними вагонами Перевізника у випадках вказаних в п. 3.4. договору, здійснюється відповідно до Правил користування вагонами. Застосування плати за користування власними вагонами Перевізника в частині, що не визначена договором, здійснюється відповідно до Правил користування вагонами.
Загальний час, за який нараховується та сплачується Замовником плата за користування власними вагонами Перевізника, включає час перебування вагонів у безпосередньому розпорядженні Замовника та час затримки вагонів з його вини в очікуванні подавання під вантажні або інші операції на станціях призначення і на підходах до них.
Також плата за користування власними вагонами Перевізника нараховується та сплачується Замовником у випадку їх затримки під час перевезення з причин, що не залежать від Перевізника. В таких випадках кількість годин затримки обліковується окремо по кожній станції затримки та підставі актів загальної форми ГУ-23 (п. 3.4.4. договору перевезення).
Згідно умов укладеного Договору про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом, зокрема, п.6.1 сторони звільняються від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за Договором у випадку виникнення після укладення Договору обставин непереборної сили, якими є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами Договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи, але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, воєнний стан, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратство, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха, кібератак, тощо.
Згідно з п.6.2 Договору сторона, що не може виконувати зобов`язання за Договором унаслідок дії обставин непереборної сили, повинна протягом 10 календарних днів з моменту їх виникнення, повідомити про це іншу Сторону у письмовій формі, з подальшим наданням підтверджуючих документів.
Відповідно до п. 6.3 Договору доказом виникнення обставин непереборної сили та строку їх дії є відповідні документи, які видаються Торгово-промисловою палатою України, уповноваженими нею регіональними торгово-промисловими палатами, або торгово-промисловою палатою країни, на території якої мали місце такі обставини.
Відповідно до п. 6.4 Договору, виникнення обставин непереборної сили не є підставою для відмови Замовника від сплати за послуги надані, до виникнення вказаних обставин.
01.07.2012 між Акціонерним товариством «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Одеська залізниця» та Державним підприємством «Адміністрація морських портів України» в особі Одеської філії було укладено Договір про обробку вагонів з вантажами № 1/59.
Відповідно до п. 3.2. вказаного договору Залізниця зобов`язується вести облік часу користування вагонами переданими Порту, а також не прийнятих Портом і затриманих з вини Порту та Станції.
За умовами п. 7.1. договору плата за користування вагонами Портом нараховується за час з моменту передачі вагонів порту до моменту приймання Залізницею від Порту. Облік часу користування вагонами, поданими в Порт, провадиться за пам`ятками про подавання/забирання вагонів і відомостями плати за користування вагонами за їх номерами. Відомості плати за користування вагонами складаються Станцією і підписуються представниками Станції і Порту. Вагони, що з вини Порту недозаявлені або недовивантажені проти добової норми вивантаження і простоюють на припортовій Станції та на підходах до неї в «покинутих» поїздах в очікуванні подачі в Порт, оформляються актами загальної форми з покладанням на Порт відповідальності за користування вагонами і контейнерами та за зберігання вантажів в вагонах згідно з п.2.1. Розділу 3 Тарифного керівництва № 1.
Відповідно до абзаців 2 та 3 п. 7.3 договору сторони звільняється від відповідальності за невиконання запланованої добової норми вивантаження вагонів у випадках форс-мажорних обставин. Причини звільнення від плати зазначаються у графі «Примітки» відомості плати за користування вагонами і контейнерами.
Згідно з п. 7.4. договору за користування вагонами і контейнерами Порт сплачує Залізниці плату згідно з Правилами користування вагонами і контейнерами.
У пункті 7.6 договору про обробку вантажів передбачено, що відповідач звільняється від плати за користування вагонами та за зберігання вантажів у вагонах за час затримки вагонів через аварію в порту або через стихійне лихо, штормові погодні умови, внаслідок чого чинним законодавством заборонено виконання вантажних робіт.
16.02.2024 року між Акціонерним товариством «Укрзалізниця» в особі філія «Оператор припортових станцій» та Державним підприємством Державним підприємством «Адміністрація морських портів України» в особі Одеської філії була укладено додаткова угода №26 до договору від 01.07.2012 року №1/59/КД-17358 про обробку вагонів з вантажами, на підставі якої всі права та обов`язки з боку виконавця по договору перейшли до фірми «Оператор припортових станцій». 
Відповідно до умов договору про обробку вагонів з вантажами № 1/59 від 01.07.2012, протягом травня 2024 року на станцію Одеса-Порт Одеської залізниці прибували вагони з вантажем на адресу Одеської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України». 
З матеріалів справи вбачається, що після прибуття вагонів на станцію Одеса-Порт працівниками станції були складені акт загальної форми №1992 від 26.05.2024 року про початок затримки та акт №2007 від 26.05.2024 про закінчення затримки. Після повернення вагонів з під`їзної колії була складена відомість плати за користування вагонами №27053207 на загальну суму 298,80 грн. Портом визнано та сплачено 49,2 грн. в спорі залишилось 249,6 грн. 
Було складено акт загальної форми №2000 від 26.05.2024 року про початок затримки та акт №2027 від 26.06.2024 про закінчення затримки. Після повернення вагонів з під`їзної колії була складена відомість плати за користування вагонами № 27053215 на загальну суму 499,20 грн. Портом визнано та сплачено 218,4 грн. в спорі залишилось 280,80 грн. 
Було складено акт загальної форми №1997 від 26.05.2024 про початок затримки та акт №1997 від 26.05.2024 про закінчення затримки Після повернення вагонів з під`їзної колії була складена відомість плати за користування вагонами №30053266 на загальну суму 491,40 грн. Портом сума не визнано в повному обсязі. 
Було складено акти №№2147,2156 про початок затримки та акти №№2159,2161 про закінчення затримки вагонів. Після повернення вагонів з під`їзної колії була складена відомість плати за користування вагонами №02063301 на загальну суму 49,7 грн. Портом визнано та сплачено 46,40 грн. в спорі залишалось 3,30 грн. 
Було складено акти №№2139,2141 про початок затримки та акти №№2173,2174 про закінчення затримки вагонів. Після повернення вагонів з під`їзної колії було складено відомість плати за користування вагонами №05063358 на загальну суму 499,80 грн. Портом визнано та сплачено 439,20 грн. в спорі залишалось 60,60 грн. 
Було складено акти №№2142,2143,2181,2144 про початок затримки вагонів та акти №№2191,2192,2194,2193 про закінчення затримки вагонів. Після повернення вагонів з під`їзної колії було складено відомість плати за користування вагонами №09063425 на загальну суму 1985,60 грн. Портом визнано та сплачено 1607,60 грн., в спорі залишилось 378,00 грн. 
Загальна сума невизнаної плати за користування складає 1463,70 + 20% ПДВ 292,74 грн. всього 1756,44 грн. 
Відповідач 04.06.2024 направив на адресу начальника станції Одеса-Порт лист з запереченням про виключення часу за користування вагонами під час повітряної тривоги. В той же час, відповідач не заперечує факт перебування у його користуванні вагонів у спірний період та лише посилається на те, що затримка відбулась з незалежних від нього причин, тому відсутні підстави для стягнення плати за користування.
25.07.2024 року Філією «Оператор припортових станцій» АТ «Українська залізниця» була заявлена претензія №ЦПС-05/167 про стягнення заборгованості за користування вагонами на загальну суму 1 756,44 грн.
Мотивувальна частина.
Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Частиною 2 ст. 269 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Розглянувши матеріали господарської справи, доводи та вимоги апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції не підлягає скасуванню, виходячи з таких підстав.
Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Вказаний вище підхід є загальним і може застосовуватись при розгляді будь-яких категорій спорів, оскільки не доведеність порушення прав, за захистом яких було пред`явлено позов, у будь-якому випадку є підставою для відмови у його задоволенні.
Таким чином, у розумінні закону суб`єктивне право на захист – це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).
Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Чинне законодавство визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.
Крім того, суди мають виходити із того, що обраний позивачем спосіб захисту цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами, та має бути спрямований на захист порушеного права.
Враховуючи вищевикладене, виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.
Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно з приписами статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.
За умовами частини першої статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).
Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно вимог ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Так, статтею 8 Закону України "Про залізничний транспорт" визначено, що перевезення вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти залізничним транспортом загального користування організується на договірних засадах. Умови та порядок організації перевезень, у тому числі в прямому змішаному сполученні за участю залізничного та інших видів транспорту, нормативи якості вантажних перевезень (терміни доставки, безпека перевезень, схоронність вантажів) та обслуговування пасажирів, відправників і одержувачів вантажів визначаються Статутом залізниць України, Правилами перевезень вантажів та Правилами перевезень пасажирів, багажу, вантажобагажу та пошти залізничним транспортом України.
Отже, правовідносини з перевезення вантажів залізничним транспортом на підставі договорів про надання послуг перевезення, укладених із суб`єктами господарювання-замовниками, регулюються в порядку, визначеному Статутом залізниць України, Правилами перевезення вантажів та іншим галузевим законодавством, що застосовується під час надання залізницею послуг з перевезення.
Відповідно до ст. 119 Статуту залізниць України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 № 457 (далі – Статут), за користування вагонами і контейнерами залізниці вантажовідправниками, вантажоодержувачами, власниками під`їзних колій, портами, організаціями, установами, громадянами – суб`єктами підприємницької діяльності вноситься плата. 
Згідно з п. 121 Статуту вантажовідправник, вантажоодержувач, порт звільняються від плати за користування вагонами і контейнерами:
а) якщо затримка вагонів або контейнерів виникла через стихійне лихо, що спричинило припинення руху на залізничних під`їзних коліях, а також через стихійне лихо або аварію на підприємстві, внаслідок яких згідно з чинним положеннями заборонено виконувати вантажні роботи;
б) у разі подання залізницею вагонів (контейнерів) у кількості, що перевищує максимальну переробну спроможність навантажувальних і розвантажувальних пунктів відправника і одержувача;
в) у інших випадках, передбачених Правилами.
Згідно з п. 2 Правил користування вагонами і контейнерами, затверджених Наказом Міністерства транспорту України від 25.02.1999 № 113 (далі Правила) за користування вагонами і контейнерами вантажовідправники, вантажоодержувачі, власники під`їзних колій, порти, організації, установи, фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності (далі - вантажовласники) вносять плату.
Облік часу користування вагонами і контейнерами та нарахування плати за користування ними провадиться на станціях відправлення та призначення за Відомістю плати за користування вагонами форми ГУ-46 (додаток 1), Відомістю плати за користування контейнерами форми ГУ-46к (додаток 11), які складаються на підставі Пам`яток про подавання/забирання вагонів форми ГУ-45 (додаток 2), Пам`яток про видачу/приймання контейнерів форми ГУ-45к (додаток 8), Повідомлення про закінчення вантажних операцій з вагонами (додаток 12), Актів про затримку вагонів форми ГУ-23а (додаток 3), Актів загальної форми ГУ-23 (додаток 6) (п. 3 Правил).
Відомості плати за користування вагонами, контейнерами складаються на вагони контейнери, що подаються під навантаження та вивантаження, є документами обліку часу перебування вагонів, контейнерів у пунктах навантаження та вивантаження та на під`їзних коліях і містять розрахунки платежів за користування вагонами, контейнерами (абз. 1 п. 4 Правил).
У разі непогодження даних, зазначених у відомості, представник вантажовласника зобов`язаний підписати відомість із зауваженнями (абз. 3 п. 4 Правил).
Час користування вагонами обчислюється з моменту їх передачі вантажовласникові до моменту їх фактичного прийняття від вантажовласника (абз. 5 п. 4 Правил).
Час передання вагонів залізницею вантажовласнику, а також вантажовласником залізниці зазначається у Пам`ятці про подавання/забирання вагонів, яка оформляється після закінчення приймально-здавальних операцій (абз. 6 п. 4 Правил).
Усі завантажені вагони, а також порожні вагони, які належать підприємствам, організаціям, портам, установам і громадянам, та орендовані ними, що знаходяться на станціях і на підходах до них в очікуванні подавання під вантажні або інші операції з причин, які залежать від вантажовласника, є такими, що перебувають у користуванні вантажовласника (абз. 2 п. 6 Правил).
У разі затримки вагонів на станції з причин, які залежать від вантажовласника, складається акт загальної форми, який підписується представниками станції і вантажовласника. В акті вказується час (у годинах та хвилинах) початку та закінчення затримки вагонів і їх номери (п. 8 Правил).
Плата за користування стягується з вантажовласника також у разі затримки вагонів (контейнерів) під час перевезення в усіх випадках, крім тих, які залежать від залізниці (п.13 Правил).
Розмір плати за користування вагонами і контейнерами в залежності від часу користування встановлюється згідно з чинним законодавством (п. 14).
За час перебування на під`їзних коліях та інших місцях з незагального користування вагонів, що належать підприємствам чи орендовані ними, плата не вноситься. Якщо такі вагони затримані на станції призначення чи на підходах до неї або на станції відправлення з причин, що залежать від вантажовласника, то плата за користування сплачується в розмірі 50 відсотків (п. 15 Правил).
Пункт 16 Правил містить вичерпний перелік, відповідно до якого вантажовласник звільняється від плати за користування вагонами і контейнерами:
а) якщо затримка вагонів або контейнерів виникла через стихійне лихо, що спричинило припинення руху на залізничних під`їзних коліях, а також через стихійне лихо або аварію на підприємстві, внаслідок яких згідно з чинними положеннями заборонено виконувати вантажні роботи;
б) у разі подання локомотивом залізниці вагонів і контейнерів на фронти навантаження (вивантаження) у кількості, що перевищує їх максимальну переробну спроможність. Вказана максимальна переробна спроможність визначається за договором між залізницею і вантажовласником;
в) у разі затримки прийняття залізницею вагонів, які пред`явлено їй до здачі, з причин, що залежать від залізниці. Час такої затримки зазначається у графі "Примітки" Пам`ятки про подавання/забирання вагонів, цей час виключається із загального часу користування вагонами (контейнерами).
Причина звільнення від плати за користування вагонами і контейнерами зазначається у графі "Примітки" відомості плати за користування вагонами (контейнерами).
При цьому в Договорі №1/59 між Одеською залізницею і ДП «Одеський морський порт» про обробку вагонів з вантажами в п. 7.6. визначено, що відповідно до ст. 121 Статуту залізниць Порт звільняється від плати за користування вагонами та за зберігання вантажів у вагонах за час затримки вагонів через аварію в порту або через стихійне лихо, штормові погодні умови, внаслідок чого чинним законодавством заборонено виконання вантажних робіт.
Інших підстав для звільнення відповідача від плати за користування вагонами та за зберігання вантажів у вагонах вказаний договір не містить.
З огляду на викладене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ані Статутом залізниць України, ані Правилами користування вагонами та контейнерами, ані Договором не передбачено таких підстав як «час повітряної тривоги» для звільнення вантажовласника від плати за користування вагонами. Відтак, посилання відповідача про безпідставність нарахування плати за час повітряної тривоги колегія суддів не приймає до уваги.
Щодо посилань відповідача на те, що оголошення сигналу «повітряна тривога» є форс-мажорною обставиною, колегія суддів зазначає наступне.
Приписами ст. 617 ЦК України встановлено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.
Згідно з ч. 2 ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.
При цьому, форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер. При їх виникненні сторона, яка посилається на дію форс-мажорних обставин, повинна це довести. Сторона яка посилається на конкретні обставини, повинна довести те, що вони є форс-мажорними, в тому числі, саме для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність.
Згідно з п. 6.1. договору перевезення сторони звільняються від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за договором у випадку виникнення після укладення договору обставин непереборної сили, якими є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами Договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи, але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, воєнний стан, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратство, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха, кібератак, тощо.
Згідно з п.6.2 Договору сторона, що не може виконувати зобов`язання за Договором унаслідок дії обставин непереборної сили, повинна протягом 10 календарних днів з моменту їх виникнення, повідомити про це іншу Сторону у письмовій формі, з подальшим наданням підтверджуючих документів.
Відповідно до п. 6.3 Договору доказом виникнення обставин непереборної сили та строку їх дії є відповідні документи, які видаються Торгово-промисловою палатою України, уповноваженими нею регіональними торгово-промисловими палатами, або торгово-промисловою палатою країни, на території якої мали місце такі обставини.
Відповідно до п. 6.4 Договору, виникнення обставин непереборної сили не є підставою для відмови Замовника від сплати за послуги надані, до виникнення вказаних обставин.
Таким чином, Договором передбачений чіткий порядок дій сторін у випадку настання обставин непереборної сили: зокрема, письмове повідомлення іншої сторони та надання відповідних документів, які видаються Торгово-промисловою палатою України. Даний порядок підтвердження дії обставин непереборної сили Відповідачем додержаний не був - жодних повідомлень та документів з цього питання на адресу Позивача не надходило.
Відповідно до ч. 4 ст. 79 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про договори міжнародної купівлі-продажу товарів від 11.04.1980 встановлений принцип щодо повідомлення іншої сторони у разі порушення зобов`язання, відповідно до якої сторона, яка не виконує свого зобов`язання, повинна повідомити іншу сторону про перешкоду і про її вплив на її здатність здійснити виконання. Якщо це повідомлення не отримане іншою стороною протягом розумного строку після того, як про цю перешкоду стало чи повинно було стати відомо не виконуючій свого зобов`язання стороні, ця остання сторона несе відповідальність за збитки, які є результатом того, що таке повідомлення не було отримане.
Аналогічний підхід міститься в узагальнених нормах європейського звичаєвого права.
Так, у Принципах міжнародних комерційних договорів (Принципи УНІДРУА, UPICC в редакції 2016 року) у ч. 3 ст. 7.1.7 «Непереборна сила (форс-мажор)» вказано, що сторона, яка не виконала зобов`язання, має повідомити іншу сторону про виникнення перешкоди та її вплив на здатність виконувати зобов`язання. Якщо повідомлення не отримане іншою стороною протягом розумного строку після того, як сторона, яка не виконала, дізналася або могла дізнатися про перешкоду, вона несе відповідальність за збитки, які стали результатом неотримання повідомлення. У Принципах Європейського договірного права у ст. 8.108(3), присвяченій питанням форс-мажору, вказано, що невиконуюча зобов`язання сторона має впевнитися у тому, що повідомлення про перешкоду та її вплив на виконання отримане іншою стороною впродовж розумного строку після того, як невиконуюча сторона дізналася або повинна була дізнатися про ці перешкоди. Інша сторона має право на компенсацію збитків, завданих внаслідок неотримання такого повідомлення.
Таким чином, можна зробити висновок, що чинне законодавство та звичаї ділового обороту звільняють від відповідальності за порушення зобов`язання лише в тому випадку, коли сторона порушник завчасно, в розумний строк повідомила іншу сторону про обставини, що впливають на неможливість виконання зобов`язання.
Наведеними нормами чітко окреслено характер процесуальної поведінки, який зобов`язує учасників справи діяти сумлінно, тобто проявляти добросовісне ставлення до наявних у них прав і здійснювати їх реалізацію таким чином, щоб забезпечити неухильне та своєчасне (без суттєвих затримок та зайвих зволікань) виконання своїх зобов`язань.
Водночас, даний порядок відповідачем додержаний не був, жодного разу відповідач не повідомляв позивача про неможливість своєчасного виконання прийнятих на себе зобов`язань.
Більш того, предметом позову у даній справі є стягнення плати за користування вагонами, а не стягнення штрафних санкцій за несвоєчасне виконання зобов`язань, в той час як наявність форс-мажорних обставин є підставою лише для не застосування до боржника заходів відповідальності, але не є підставою для звільнення від виконання ним основного зобов`язання.
Враховуючи вищевикладене у сукупності, колегія суддів цілком погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог у вигляді стягнення плати за користування вагонами з урахуванням ПДВ в розмірі 1 756,44 грн.
Доводи апеляційної скарги також жодним чином не спростовують висновків, до яких дійшла колегія суддів та не доводять неправильність чи незаконність рішення, прийнятого судом першої інстанції.
Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994р., серія A, №303-A, п.29).
Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").
Висновки апеляційного господарського суду.
Згідно статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Будь-яких підстав для скасування рішення Господарського суду Одеської області від 26.11.2024 по справі №916/3891/24 за результатами його апеляційного перегляду колегією суддів не встановлено.
За вказаних обставин оскаржуване рішення Господарського суду Одеської області від 26.11.2024 по справі №916/3891/24 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга залишенню без задоволення із віднесенням витрат на оплату судового збору за подачу апеляційної скарги на апелянта.
Керуючись статтями 269-271, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Одеської філії ДП «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація Одеського морського порту) на рішення Господарського суду Одеської області від 26.11.2024 по справі №916/3891/24 - залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Одеської області від 26.11.2024 по справі №916/3891/24 - залишити без змін.
Витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.
Відповідно до ст. 287 ч. 3 ГПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню за винятком випадків, передбачених п.п. а), б), в), г) п. 2) ч. 3 ст. 287 цього Кодексу.
Постанову складено та підписано 13.03.2025.

Головуючий                                                                                        К.В. Богатир

Судді:                                                                                                   Л.В. Поліщук

                                                                                                              С.В. Таран