ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1186/25 Справа № 212/1290/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Зімін М.В. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 січня 2025 року                                                                 м.Кривий Ріг
справа № 212/1290/24
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – судді Остапенко В.О.,
суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.
секретар судового засідання Гладиш К.І.
сторони:

позивач  ОСОБА_1 
відповідач Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Козаченко Дарія Ігорівна, на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 вересня 2024 року, яке ухвалено суддею Зіміним М.В. у м. Кривому Розі Дніпропетровської областіта повне судове рішення складено 02 жовтня 2024 року, 

УСТАНОВИВ:

В лютому 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (надалі АТ КБ «»ПриватБанк) про захист прав споживачів.
В обґрунтування позову позивачем зазначено, що ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 03 лютого 2011 року, згідно якої було відкрито кредитний рахунок та встановлено кредитний ліміт, який в подальшому збільшився до 46 000 грн. 
Рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 липня 2023 року у справі № 201/4059/23 позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 03 лютого 2011 року у розмірі 41 071 грн 04 коп, відмовлено у стягненні заборгованості за відсотками за користування кредитом у розмірі 2 976,03 грн. 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 201/4059/23 рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 липня 2023 року скасовано в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором № б/н від 03 лютого 2011 року у розмірі 41 071,04 грн. 
Позивач вважає, що оскільки у Постанові Дніпровського апеляційного суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 201/4059/23 встановлено, що ОСОБА_1 не має заборгованості перед АТ КБ «ПриватБанк» і те, що розмір відсотків не був погоджений між сторонами, Банк не мав правових підстав для нарахування та стягнення відсотків, тому відповідач безпідставно примусово списав грошові кошти належні ОСОБА_1 на погашення відсотків за користування кредитом, які, на думку позивача, підлягають поверненню Банком. 
На підставі викладеного позивач просив суд стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» безпідставно отримані грошові кошти в розмірі 181 870,35 грн.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 вересня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Козаченко Д.І., ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по справі про задоволення позовних вимог позивача. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не дослідив належним чином докази, не пересвідчився в їх належності, достатності, вмотивованості, не всебічно, не в повному, не об`єктивно дослідив наявні у справі докази, не врахував, що у позивача були підстави для звернення до суду за захистом своїх прав щодо стягнення грошових коштів та сплачених позивачем відсотків, які не були погоджені між позивачем та відповідачем, але були стягнуті відповідачем. 
Апелянт звертає увагу на те, що у провадженні Підволочиського районного суду Тернопільської області перебувала на розгляді справа № 604/943/21 від 14 лютого 2022 року, зміст правовідносин у якої аналогічній з справою № 212/1290/24. Тернопільський апеляційний суд по справі № 604/943/21 від 16 жовтня 2023 року в іншій частині рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 23 березня 2023 року щодо задоволення позову позивача залишено без змін, а саме в частині стягнення з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» 1 243 грн 03 коп. 
Оскільки суд встановив своїм рішенням у справі № 201/4059/23, що банк не мав правових підстав для нарахування та стягнення відсотків, то вимога про повернення безпідставно списаних банком коштів є такою, що відповідає ст. 1212 ЦК України, оскільки підстава, на якій відповідач стягнув з позивача грошові кошти відсутня і всі дії по примусовому списанню банком грошових коштів, належних позивачу на погашення відсотків за користування кредитом є незаконними, і підлягають до повернення. 
Тому, ухвалюючи рішення в частині відмови у задоволенні вимог щодо стягнення коштів, суд першої інстанції безпідставно виходив з того, що рішенням у справі № 201/4059/23 не встановлено факту нікчемності кредитного договору, оскільки рішенням суду по справі № 201/4059/23 встановлено, що банк не мав правових підстав для нарахування та стягнення відсотків, тому вимога про повернення безпідставно списаних банком коштів є такою, що відповідає ст.1212 ЦК України.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване, апеляційну скаргу відповідача - залишити без задоволення. 
Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг у зв`язку з чим підписав заяву №б/н від 03 лютого 2011 року. (а.с.74)
З наданої АТ КБ «ПриватБанк» довідки вбачається, що Банком були надані ОСОБА_1 три кредитні картки «Універсальна GOLD», а саме: НОМЕР_1 з датою відкриття 30.12.2014 терміном дії по вересень 2018 року; НОМЕР_2 з датою відкриття 22.02.2017 терміном дії по листопад 2020 року; НОМЕР_3 з датою відкриття 19.10.2020 терміном дії по травень 2024 року. (а.с.106)
З наданої АТ КБ «ПриватБанк» інформації вбачається, що договір відкритий 30.12.2014, картка «Універсальна GOLD» клієнту ОСОБА_1 розірваний, закритий. (а.с.105).
Позивач ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів, просив суд стягнути з відповідача безпідставно отримані грошові кошти в розмірі 181 870,35 грн посилаючись на обставини встановлені у цивільній справі № 201/4059/23.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог позивача суд першої інстанції виходив з того, що з позовними вимогами про застосування наслідків недійсності кредитного договору в частині встановлення відсотків ОСОБА_1   не звертався та вказані вимоги не були предметом розгляду у суді, а тому суд доходить переконання про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення грошових коштів, оскільки правовідносини сторін регулюються нормами зобов`язального права, які застосовуються до окремих видів угод, а не статтею 1212 ЦК України, на яку посилався позивач як на підставу позовних вимог.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Положення глави 83 ЦК України щодо повернення майна, набутого без достатньої правової підстави, застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Аналіз статті 1212 ЦК України вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) ? це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто відсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.
Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.
Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.
Одночасно, стаття 216 ЦК України встановлює, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою.  Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.
Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним.
Таким чином, застосування у кожному конкретному випадку положень статей 1212 або 216 ЦК України залежить від обставин, за яких грошові кошти передавалися відповідачу.
Наявність між сторонами договору, який є нікчемним або який визнано недійсним, виключає можливість стягнення переданих на його виконання коштів на підставі статті 1212 ЦК України. У тому разі, якщо договір між сторонами не був укладений, тобто правова підстава передачі коштів у момент їх передачі відсутня, до правовідносин застосовується стаття 1212 ЦК України.
Даний висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду викладеної у постановах від20 березня 2019 року у справі №607/5422/16-ц, від 23 квітня 2020 року у справі №501/5213/13-ц
Згідно із частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка, набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.
Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.
Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість зробити висновок про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).
Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками відповідних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, у наслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених частиною другою статті 11 ЦК України.
Якщо поведінка набувача, потерпілого не свідчить про існування та виконання договірного зобов`язання, то у разі виникнення між ними спору щодо повернення майна, яке знаходиться у набувача, на спірні правовідносини поширюються положення статті 1212 ЦК України.
Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 22 січня 2013 року у справі № 5006/18/13/2012, від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-88цс13, від 24 вересня 2014 року у справі № 6-122цс14, від 25 лютого 2015 року у справі № 3-11гс15, від 25 березня 2015 року у справі № 3-5гс15, від 03 червня 2015 року у справі № 6-100цс15, від 02 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15, від 23 березня 2016 року у справі № 6-2978цс15, від 07 червня 2017 року у справі № 923/1233/15, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18), від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15-ц (провадження № 14-445цс18).
Аналогічні за змістом висновки містяться у постановах Верховного Суду від 23 березня 2020 року у справі № 726/707/16-ц (провадження № 61-12155св19), від 14 квітня 2020 року у справі № 495/2442/16-ц (провадження № 61-15428св19), від 11 листопада 2020 року у справі № 522/19690/18 (провадження № 61–15125св19).
Відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 17 квітня 2024 року у справі № 127/12240/22, безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, оскільки вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.
У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.
Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 13 лютого 2019 року у справі № 904/2444/18.
У справі, що розглядається ОСОБА_1  , який вважаючи, що укладений між ним АТ КБ «ПриватБанк» кредитний договір є нікчемним, тобто знаючи, що між ним та відповідачем відсутнє зобов`язання щодо сплати процентів за користування кредитними коштам, сплачував АТ КБ «ПриватБанк» грошові кошти в рахунок сплати процентів за користування кредитом, а тому поведінка позивача є суперечливою (тобто, потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків). При цьому позивач перераховував відповідачу кошти тривалий час, а саме понад чотири роки, регулярно, різними сумами, тому його поведінка щодо вимоги повернення цих коштів є вочевидь суперечливою та недобросовісною.
На підставі наведеного вище колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача. 
Суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та визначився з правовими нормами, які регулюють спірні правовідносини. Доводи апеляційної скарги про порушення норм матеріального та процесуального права є безпідставними.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що оскільки суд встановив своїм рішенням у справі № 201/4059/23, що банк не мав правових підстав для нарахування та стягнення відсотків, то вимога про повернення безпідставно списаних банком коштів є такою, що відповідає ст. 1212 ЦК України, так як підстава, на якій відповідач стягнув з позивача грошові кошти відсутня і всі дії по примусовому списанню банком грошових коштів, належних позивачу на погашення відсотків за користування кредитом є незаконними, і підлягають до повернення колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки факт нікчемності укладеного між сторонами кредитного договору про здійснення кредитування не покладений в основу рішення у справі № 201/4059/23. 
Доводи, викладені в апеляційні скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову,що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як ціна позову складає 181 870,35 грн, що менше двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Козаченко Дарія Ігорівна, - залишити без задоволення. 
Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 вересня 2024 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повний текст постанови складено 09 січня 2025 року. 

Головуючий:

Судді: