ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
30 січня 2025 року
м. Київ
справа № 757/72925/17-к
провадження № 51-4104км24
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                              ОСОБА_1 ,
суддів                                                          ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 
за участю:
секретаря судового засідання             ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
адвоката                                                      ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),
адвоката                                                     ОСОБА_7 ,
захисника                                                   ОСОБА_8 ,
осіб, щодо яких закрито
кримінальне провадження                    ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги прокурора, представника потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_12 - адвоката  ОСОБА_6 , а також представника потерпілих ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 29 лютого 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 09 липня 2024 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42016020000000389, за обвинуваченням
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Косенівка Уманського району Черкаської області, зареєстрованого у АДРЕСА_1 , фактично проживає у  АДРЕСА_2 , 
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 28, ч. 3 ст. 365 КК України, ч. 3 ст. 27, ч. 1 ст. 366 КК України, ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 383 КК України, ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 384 КК України
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Коптівщина Овруцького району Житомирської області, зареєстрованого та фактично проживаючого у АДРЕСА_3 , 
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 3 ст. 365 КК України, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 384 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 29 лютого 2024 року:
- ОСОБА_9 за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 28, ч. 3 ст. 365 КК України, ч. 3 ст. 27, ч. 1 ст. 366 КК України, ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 383 КК України, ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 384 КК України та ОСОБА_10 за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 3 ст. 365, ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 384 КК України звільнено від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження щодо них закрито.
Цивільний позов потерпілих ОСОБА_15 , ОСОБА_14 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_16 , ОСОБА_11 до ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , Головного управління Національної поліції в м. Києві, Міністерства внутрішніх справ, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Державна казначейська служба України, про відшкодування моральної шкоди, завданої злочином, залишено без розгляду.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 09 липня 2024 року ухвалу місцевого суду залишено без зміни.
В ухвалі місцевого суду зазначено, що ОСОБА_9 , будучи призначеним на посаду заступника начальника Головного управління МВС України в м. Києві - начальника кримінальної міліції, маючи спеціальне звання - полковник міліції, являючись представником влади і службовою особою, органом досудового розслідування за обставин, детально наведених у судових рішеннях, обвинувачувався у вчиненні 23 січня 2014 року злочинів у сфері службової діяльності та проти правосуддя.
Зокрема, ОСОБА_9 обвинувачувався у вчиненні кримінальних правопорушеннях, передбачених: 
- ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 28, ч. 3 ст. 365 КК України в редакції Закону від 21 лютого 2014 року, а саме в організації перевищення влади та службових повноважень за попередньою змовою групою осіб, тобто в організації умисного вчинення працівниками правоохоронного органу за попередньою змовою групою осіб дій, які явно виходять за межі наданих їм прав і повноважень, що завдало істотної шкоди охоронюваним законом правам, інтересам окремих громадян та державним інтересам, а також супроводжувалось насильством, застосуванням спеціальних засобів, болісними і такими, що ображають особисту гідність потерпілого, діями, які спричинили тяжкі наслідки;
- ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 383 КК України в редакції Закону від 13 квітня 2012 року, тобто в організації завідомо неправдивого повідомлення слідчому про вчинення злочину, поєднаному з обвинуваченням особи в тяжкому злочині, а також із штучним створенням доказів обвинувачення, вчиненому за попередньою змовою групою осіб;
- ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 384 КК України в редакції Закону від 16 травня 2013 року, тобто в організації надання завідомо неправдивих показань потерпілими та свідками під час провадження досудового розслідування, поєднаного зі штучним створенням доказів обвинувачення, вчиненому за попередньою змовою групою осіб; 
- ч. 3 ст. 27, ч. 1 ст. 366 КК України в редакції Закону від 18 квітня 2013 року, а саме в організації службового підроблення, тобто в організації вчинення та керуванні вчиненням складання службовою особою завідомо неправдивого офіційного документу.
Крім цього, в ухвалі місцевого суду зазначено, що ОСОБА_10 , будучи призначеним на посаду старшого оперуповноваженого сектору моніторингу управління боротьби з незаконним обігом наркотиків Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві, маючи спеціальне звання - майор міліції, являючись представником влади і службовою особою, органом досудового розслідування за обставин, детально наведених у судових рішеннях, обвинувачувався у вчиненні 23 січня 2014 року кримінальних правопорушень, передбачених: 
- ч. 2 ст. 28, ч. 3 ст. 365 КК України в редакції Закону від 21 лютого2014, а саме в перевищенні влади та службових повноважень за попередньою змовою групою осіб, тобто в умисному вчиненні працівником правоохоронного органу за попередньою змовою групою осіб дій, які явно виходять за межі наданих їм прав і повноважень, що завдало істотної шкоди охоронюваним законом правам, інтересам окремих громадян та державним інтересам, а також супроводжувалось насильством, застосуванням спеціальних засобів, болісними і такими, що ображають особисту гідність потерпілого, діями, які спричинили тяжкі наслідки; 
- ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 384 КК України в редакції Закону від 16 травня 2013 року, тобто в наданні завідомо неправдивих показань свідком під час провадження досудового розслідування, поєднаному зі штучним створенням доказів обвинувачення, вчиненому за попередньою змовою групою осіб.
Вимоги касаційної скарги й узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі представник потерпілих    ОСОБА_6 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати оскаржувані судові рішення та призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції.
Аргументуючи свої вимоги, зазначає, що місцевий суд, звільняючи ОСОБА_9 і  ОСОБА_10 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, повинен був встановити чи мало місце діяння, чи містить воно склад кримінального правопорушення та чи вчинила його особа. Вказані відомості, на її переконання, відповідно до ст. 372 КПК України слід було відобразити в ухвалі суду.
Також, на думку касатора, місцевий суд в порушення ч. 1 ст. 126 КПК України не вирішив питання про розподіл процесуальних витрат, які підлягали стягненню із ОСОБА_9 і  ОСОБА_10 за проведені у цій справі судові експертизи.
Поміж зазначеного, представник потерпілих    ОСОБА_6 наголошує на тому, що цивільні позови потерпілих безпідставно залишено без розгляду. Враховуючи те, що провадження стосовно інших обвинувачених продовжує перебувати на розгляді, то місцевий суд за приписами ст. 129 КПК України мав вирішити заявлені потерпілими вимоги до ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та їх роботодавців.
В свою чергу, на переконання адвоката, апеляційний суд формально розглянув апеляційні скарги прокурора та потерпілої сторони і постановив рішення, яке не відповідає вимогам статей 370 і 419 КПК України.
У касаційній скарзі представник потерпілих ОСОБА_7 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, наводить доводи, аналогічні доводам касаційної скарги адвоката    ОСОБА_6 і просить скасувати оскаржувані судові рішення та призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції.
Прокурор у своїй касаційній скарзі, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить ухвалу апеляційного суду скасувати та призначити новий судовий розгляд в суді апеляційної інстанції.
На переконання сторони обвинувачення, апеляційний суд залишив без належної оцінки доводи апеляційних скарг учасників цього кримінального провадження, не усунув допущені місцевим судом порушення та ухвалив рішення, яке не відповідає вимогам законності, обґрунтованості та вмотивованості.
На вказані касаційні скарги захисник ОСОБА_8 подав письмові заперечення, у яких вказує на безпідставність викладених у них доводів та законність і обґрунтованість оскаржуваних судових рішень.
Позиції інших учасників судового провадження
У судовому засіданні представник потерпілих    ОСОБА_6 підтримала вимоги поданої касаційної скарги та просила задовольнити касаційні скарги адвоката  ОСОБА_7  та прокурора.
Представник потерпілих ОСОБА_7 просила задовольнити її касаційну скаргу та підтримала касаційні скарги сторони обвинувачення і адвоката    ОСОБА_6 .
Прокурор ОСОБА_5 підтримав вимоги своє касаційної скарги та не заперечував щодо доводів касаційних скарг представників потерпілих.
ОСОБА_9 , його захисник ОСОБА_8 , а також ОСОБА_10 , заперечили проти задоволення касаційних скарг прокурора та представників потерпілих.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Питання щодо правильності застосування до  ОСОБА_9 і ОСОБА_10  положень про звільнення від кримінальної відповідальності, передбачених ст. 49 КК України, у касаційних скаргах не порушується. Натомість, прокурор та потерпіла сторона вказують на істотні порушення вимог КПК України судами попередніх інстанцій, які призвели до ухвалення, на їх думку, незаконних рішень.
Зокрема, касатори наголошують на тому, що місцевий суд повинен був встановити фактичні обставини діянь, які поставлені в провину  ОСОБА_9 і ОСОБА_10 , зокрема з`ясувати чи є склад злочину та чи були інкриміновані їм діяння скоєні у день та час, що викладені в обвинувальному акті. Також, прокурор та потерпіла сторона наполягають, що в ухвалі місцевого суду про закриття кримінального провадження за наведених підстав суд протиправно не вказав про винуватість  ОСОБА_9 і  ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованих їм злочинів.
Проте, такі твердження не узгоджуються із положенням процесуального закону з огляду на наступне.
Пунктом 4 ч. 1 ст. 49 КК України визначено, що у разі вчинення тяжкого злочину особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло десять років.
Відповідно до ч. 4 ст. 286 КПК України, якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.
Невідкладність вирішення клопотання пов`язана із тим, що суд, встановивши наявність відповідної норми кримінального закону, яка передбачає таке звільнення, клопотання сторони кримінального провадження про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності та згоду обвинуваченого на закриття кримінального провадження на цих підставах, ухвалює рішення про звільнення особи від кримінальної відповідальності та закриває провадження у справі.
За таких обставин, вчинення будь-яких подальших процесуальних дій чи прийняття рішень у кримінальному провадженні процесуальний закон не передбачає.
З матеріалів справи слідує, що під час розгляду кримінального провадження захисники обвинувачених - ОСОБА_8 і  ОСОБА_17 звернулися до суду із клопотанням про звільнення  ОСОБА_9 і ОСОБА_10 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності. 
Обвинувачені  ОСОБА_9 і ОСОБА_10  вказане клопотання підтримали та просили його задовольнити.
Дотримуючись вимог, передбачених статтями 284, 286 КПК, суд першої інстанції звільнив  ОСОБА_9 і ОСОБА_10  від кримінальної відповідальності та закрив вищезазначене кримінальне провадження щодо них у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених ст. 49 КК України.
При цьому місцевий суд, відповідно до вимог ст. 372 КПК України, зазначив в ухвалі формулювання обвинувачення та правову кваліфікацію кримінальних правопорушень, які інкримінувалися  ОСОБА_9 і ОСОБА_10 , суть питання, що вирішувалося ухвалою, встановлені судом обставини щодо наявності передбачених законом підстав для звільнення осіб від кримінальної відповідальності, а також мотиви, з яких суд виходив при постановленні свого рішення.
Зокрема, суд вказав, що події злочинів мали місце 23 січня 2014 року, на час судового розгляду минув передбачений п. 4 ч. 1 ст. 49 КК України строк притягнення осіб до кримінальної відповідальності, обвинувачені не заперечували проти закриття кримінального провадження щодо них з нереабілітуючих підстав, не ухилялися від слідства, не вчиняли нових кримінальних правопорушень.
Тобто суд, встановивши необхідні передумови для вирішення вказаного клопотання дійшов обґрунтованого висновку про звільнення  ОСОБА_9 і ОСОБА_10  від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України і закрив кримінальне провадження щодо них.
Аргументи прокурора та потерпілої сторони про те, що суд у межах розгляду заявлених стороною захисту клопотань не встановив факту, що певне правопорушення мало місце, чи факту вчинення конкретною особою певного кримінального правопорушення є неприйнятними, оскільки специфіка інституту звільнення особи від кримінальної відповідальності саме й полягає в тому, що за наявності визначених у законі умов особа звільняється від такої відповідальності, а кримінальне провадження закривається раніше від тієї стадії, коли вказані факти можуть та/чи мають бути належним чином встановлені і доведені.
Що стосується доводів касаційних скарг про те, що ухвала місцевого суду не містить даних про винуватість  ОСОБА_9 і ОСОБА_10 у інкримінованих кримінальних правопорушеннях, а тому є незаконною, то слід вказати наступне.
У даному провадженні обвинувачені свою вину у вчиненні злочинів не визнавали, однак надали згоду на закриття кримінального провадження щодо них через закінчення строків давності.
Згідно ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.
На відміну від змісту вироку (ст. 374 КПК України), який поряд з іншим має містити рішення про винуватість особи у пред`явленому обвинуваченні та відповідні статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів, зміст ухвали (ст. 372 КПК України) має містити лише суть питання, що вирішується ухвалою, встановлені судом обставини, що стосуються цього питання із посиланням на докази, мотиви, з яких суд виходив при постановленні ухвали, положення закону, яким він керувався, висновки та інше.
Тому, до ухвалення вироку у справі, суд не може робити висновки про винуватість особи, тим більше тоді, коли строки давності притягнення особи до кримінальної відповідальності спливли значно раніше, ніж суд робить такий висновок.
Такої ж позиції дотримувався Верховний Суд у своїй постанові, від 29 вересня 2022 року (справа № 559/182/19, провадження № 51-5223 км 21).
Натомість, посилання прокурора на постанову Верховного Суду від 17 лютого 2022 року (справа № 752/23954/18, провадження № 51-4344км21) є неспроможними, оскільки і у вказаному рішенні колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду наголосила, що у разі подачі клопотання про звільнення за строками давності суд не досліджує докази, не встановлює винуватість особи і в той же час, приймаючи рішення про закриття кримінального провадження, не реабілітує особу за вчинені нею діяння.
За цих обставин, доводи касаційних скарг про те, що в своїй ухвалі місцевий суд був зобов`язаний встановити факт вчинення обвинуваченими кримінальних правопорушень і визнати їх винуватими є необгрунтованими.
Крім наведеного, представники потерпілих у поданих касаційних скаргах стверджують, що у цьому кримінальному провадженні судом безпідставно не вирішено питання щодо процесуальних витрат, а саме про витрати на проведення судових експертиз, які підлягають стягненню з обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .
Відповідно до правового висновку, викладеному у постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 12 вересня 2022 року (справа № 203/241/17, провадження № 51-4251кмо21), якщо особа звільняється від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, процесуальні витрати, понесені органом досудового розслідування та пов`язані зі здійсненням кримінального провадження, в тому числі й витрати на проведення експертизи, не стягуються з особи, кримінальне провадження щодо якої закрито на цій підставі, а відносяться на рахунок держави, окрім витрат, пов`язаних, зокрема, із залученням експерта стороною захисту.
Як вбачається з матеріалів провадження, прокурор звернувся до суду з обвинувальним актом щодо ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,  ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 . При цьому, у своєму процесуальному рішенні сторона обвинувачення зазначила, що витрати на залучення експертів складають 47 846 гривень.
Оскільки судом,  ОСОБА_9 і ОСОБА_10  звільнено від кримінальної відповідальності за інкриміновані злочини на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, а ініціатором проведення експертиз був орган досудового розслідування, то відповідно до приписів ч. 2 ст. 122, ст. 124 КПК України, витрати на проведення судових експертиз суд обґрунтовано не стягнув із вказаних обвинувачених.
Слід вказати, що рішення щодо інших учасників кримінального провадження суд не приймав, воно продовжує перебувати на розгляді місцевого суду, а тому аргументи щодо не вирішення питання про витрати на проведення судових експертиз у цій справі є передчасними.
Посилання представників потерпілих на постанову Великої Палати Верховного Суду від 17 червня 2020 року (справа № 598/1781/17, провадження № 13-47кс20) та постанову Верховного Суду від 01 лютого 2024 року (справа № 930/497/23, провадження № 51-4798км23) є неспроможними, оскільки обставини наведених справ є нерелевантними.
Так, у справі, яка була на розгляді Великої Палати Верховного Суду вирішувалося питання щодо залишення без розгляду заяви потерпілого про стягнення витрат на правову допомогу. У іншому кримінальному провадженні, яке розглядалося колегією суддів Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду, особу було звільнено від кримінальної відповідальності на підставі ст. 46 КК України, тобто у зв`язку із примиренням обвинуваченого з потерпілою.
Що стосується доводів потерпілих про незаконність залишення без розгляду цивільних позовів, то слід вказати наступне.
Закриття кримінального провадження у разі звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності не звільняє особу від обов`язку відшкодувати заподіяну нею шкоду.
Разом із тим, відповідно до положень ч. 1 ст. 129 КПК України вирішення цивільного позову у кримінальному провадженні по суті заявлених вимог можливо лише у разі ухвалення обвинувального вироку або постановлення ухвали про застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру.
Тому, у разі постановлення судом ухвали про закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності, заявлений у кримінальному провадженні цивільний позов по суті не вирішується, а залишається без розгляду. У такому випадку позивач вправі вимагати вирішення заявленого позову в порядку цивільного судочинства.
Така позиція узгоджується із практикою Верховного Суду (постанови від 15 січня 2019 року у справі № 185/442/16-к, від 15 травня 2019 року у справі № 617/609/15-к, від 19 листопада 2019 року у справі № 345/2618/16-к, від 10 серпня 2021 року у справі № 161/694/20, від 10 січня 2022 року у справі № 661/2681/18, від 19 грудня 2023 року у справі 378/1005/20, від 08 травня 2024 року у справі № 376/2282/21). 
Вирішуючи питання про долю цивільних позовів потерпілих ОСОБА_15 , ОСОБА_14 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_16 , ОСОБА_11 до обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , Головного управління Національної поліції в м. Києві, Міністерства внутрішніх справ, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Державна казначейська служба України, місцевий суд обґрунтовано виходив з того, що у зв`язку із закриттям кримінального провадження на встановлених КПК України підставах, неможливо встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги цивільних позовів, а тому залишив їх без розгляду та роз`яснив цивільним позивачам їх право пред`явити позов у порядку цивільного судочинства.
З огляду на викладене, оскаржувана ухвала місцевого суду відповідає вимогам ст. 370 КПК України.
Переглянувши зазначене рішення місцевого суду в апеляційному порядку, перевіривши доводи, викладені в апеляційних скаргах прокурора і потерпілої сторони, апеляційний суд обґрунтовано відхилив аргументи про допущені місцевим судом порушення та з наведенням докладних мотивів ухваленого рішення залишив ухвалу щодо ОСОБА_9 і ОСОБА_10 без зміни.
Ухвала апеляційного суду достатньо вмотивована та відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Істотних порушень норм права, які тягнуть за собою безумовне скасування оскарженої ухвали і призначення нового розгляду в суді першої чи апеляційної інстанції, про що йдеться в касаційних скаргах, під час розгляду кримінального провадження в порядку касаційної процедури не встановлено.
За таких обставин касаційні скарги прокурора та адвокатів  ОСОБА_7 і   ОСОБА_6 задоволенню не підлягають.
Керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
у х в а л и в :
Ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 29 лютого 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 09 липня 2024 року щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_10 залишити без зміни, а касаційні скарги прокурора, представника потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_12 - адвоката  ОСОБА_6 , а також представника потерпілих ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 - адвоката ОСОБА_7 - без задоволення.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді

ОСОБА_21                                       ОСОБА_2                                ОСОБА_3