ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2025 р. 	Справа № 638/19956/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Катунова В.В.
суддів: Чалого І.С. ,  Подобайло З.Г. 
за участю секретаря судового засідання  Кривенка Т.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 10.12.2024 (суддя Мельников Р.В.,  майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022),  по справі № 638/19956/24
          за позовом            ОСОБА_1  
          до           Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради "Обласна клінічна лікарня"      треті особи            Пенсійний фонд України ,           Державна податкова служба України ,           Державна аудиторська служба України ,           Головне управління Національної поліції в Харківській області ,           Національна поліція України ,           Служба безпеки України ,           Міністерство охорони здоров`я України 
          про визнання протиправною бездіяльності та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину,

ВСТАНОВИВ:

До Дзержинського районного суду м. Харкова звернувся позивач, ОСОБА_2 , з позовом до Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради "Обласна клінічна лікарня", треті особи: Пенсійний фонд України, Державна податкова служба України, Державна аудиторська служба України, Головне управління Національної поліції в Харківській області, Національна поліція України, Служба безпеки України, Міністерство охорони здоров`я України про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, в якому просив суд:
- визнати бездіяльність відповідача незаконною та протиправною під час виконання ним владних управлінських функцій як суб`єкта владних повноважень за наслідками вчинення ним нікчемного правочину та зобов`язати відповідача вчинити дії щодо усунення порушення законодавства України та Конституції України стосовно розгляду заяв громадянина України ОСОБА_2 до відповідача за фактами виявлення порушення чинного законодавства України та Конституції України при наданні медичних послуг за фактом нещасного випадку на виробництві, що стався 22.05.2024 р.;
- застосувати до відповідача наслідки недійсності нікчемного правочину, що ним вчинено, шляхом зобов`язання відповідача виправити помилки у складених листках непрацездатності із 22.05.2024 р. до дати завершення лікування громадянина України ОСОБА_2 за кордоном згідно державної програми надання медичної допомоги важкопораненим громадянам України внаслідок російської агресії та вчинити дії щодо закриття даних листків непрацездатності після завершення лікування громадянина України ОСОБА_2 за кордоном;
- застосувати до відповідача наслідки недійсності нікчемного правочину, що ним вчинено, шляхом зобов`язання відповідача самостійно здійснювати моніторинг процесу проведення медичного лікування громадянина України ОСОБА_2 за кордоном в межах державної програми надання медичних послуг важкопораненим громадянам України за кордоном та отримання відповідачем самостійно медичних висновків від медичних закладів зазначених вище, що надають медичні послуги громадянину України ОСОБА_2 за кордоном, та у разі необхідності зобов`язати відповідача самостійно за рахунок бюджетних коштів здійснити переклад на державну мову отриманих відповідачем самостійно медичних висновків зазначених вище (від медичних закладів що надають медичні послуги громадянину України ОСОБА_2 за кордоном);
- застосувати до відповідача наслідки недійсності нікчемного правочину, що ним вчинено, шляхом зобов`язання відповідача самостійно після завершення лікування громадянина України ОСОБА_2 та виправлення помилок у листах непрацездатності від 22.05.2024 р., від 11.06.2024 р. та закриття відповідачем складених ним листків непрацездатності за фактом нещасного випадку на виробництві від 22.05.2024 р. датою завершення лікування громадянина України ОСОБА_2 за кордоном надати необхідні документи до медичних установ для призначення інвалідності громадянину України ОСОБА_2 та отримання відповідачем результатів розгляду наданих документів із наданням довідки МСЕК про призначення інвалідності громадянину України ОСОБА_2 ;
- стягнути на користь ОСОБА_2 із відповідача заподіяну ним моральну шкоду у розмірі 40000 грн коп. за рахунок бюджетних асигнувань.
Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 28.10.2024 року адміністративну справу за вказаним вище позовом передано на розгляд за підсудністю до Харківського окружного адміністративного суду.
Зазначена адміністративна справа надійшла до Харківського окружного адміністративного суду 05.12.2024 року та передана у провадження судді Харківського окружного адміністративного суду.
Представником позивача через канцелярію суду подано заяву про збільшення об`єму позовних вимог та витребування доказів у справі, в якій останній просить суд:
- прийняти збільшення позовних вимог шляхом додавання вимоги про зобов`язання відповідача КНП ХОР ОКЛ видати ОСОБА_2 довідку форми 080-4о – Висновок про наявність порушення функцій організму, через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 10.12.2024 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради "Обласна клінічна лікарня", треті особи: Пенсійний фонд України, Державна податкова служба України, Державна аудиторська служба України, Головне управління Національної поліції в Харківській області, Національна поліція України, Служба безпеки України, Міністерство охорони здоров`я України про визнання протиправною бездіяльності та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.
Не погоджуючись із судовим рішенням, в апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 10.12.2024 про відмову у відкритті провадження, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги позивача у повному обсязі; вирішити питання про залучення спеціалістів, експертів, фахівців у галузі української мови, спеціалістів, експертів, фахівців із питань тлумачення українського правопису для встановлення відповіді на питання зазначені у скарзі; вирішити питання щодо визначення (зміну) підсудності справи.
В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначає, що судом не досліджено викладені у позовній заяві обставини справи та предмет позову та підстави для надання позову та неправильно досліджені надані докази та обґрунтування позовних вимог, та неправильно встановлено факт відсутності публічно – правового спору  через які суддя дійшов висновку що розгляд справи не належить до розгляду у порядку адміністративного судочинства.
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що заявлені вимоги в адміністративному позові не можуть відноситися до юрисдикції адміністративного суду, з урахуванням чого просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу Харківського окружного адміністративного суду без змін.
Державної податкової службою України подано відзив на апеляційну скаргу, в якому останній зазначає, що спори, які виникають в рамках відносин між лікарнями та громадянами підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.
Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали електронної справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції – без змін, виходячи з такого.
Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем в цій справі не заявлено вимоги про вирішення публічно - правового спору, основні вимоги позивача по справі не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства та мають розглядатись у порядку цивільного судочинства.
Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з такою позицією суду першої інстанції, зважаючи на наступне.
Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.
Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
В основу визначення підвідомчості покладено три критерії: суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірного правовідношення.
Відповідно частини 1 статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1 - 4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.
Пунктом 1 частини 1 статті 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
При цьому, визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Публічно-правовий спір має свою особливість суб`єктного складу - участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для класифікації спору як публічно-правового. Однак сам по собі цей факт не дає підстав ототожнювати з публічно-правовим та відносити до справи адміністративної юрисдикції будь-який спір за участю суб`єкта владних повноважень.
Отже, до адміністративного суду можуть бути оскаржені виключно рішення, дії та бездіяльність суб`єкта владних повноважень, що виникають у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності встановлено інший порядок судового провадження.
Великою Палатою Верховного Суду сформовано правовий висновок у постанові від 13 червня 2018 року (справа № 819/362/16), що публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку із чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.
Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2018 року (справа № 826/27224/15) під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
В обґрунтування позову позивач зазначає, що відповідач у справі повністю відмовляється виконувати дії, передбачені чинним законодавством України щодо складання листка непрацездатності за подією, яка сталася внаслідок нещасного випадку на виробництві від 22.05.2024 р. 
Позивач вказує, що саме завдяки направленню для надання медичної допомоги важкопораненому громадянину України за межами країни відповідно до наказу МОЗ України 574 за безпосередньої участі у цьому саме відповідача - бо на відповідача покладено обов`язок : щодо складання листка непрацездатності єдиного та неподільного за одним єдиним фактом нещасного випадку на виробництві від 22.05.2024 р.; щодо надання до Департаменту охорони здоров`я ХОДА та МОЗ України заявки щодо можливості направлення громадянина України ОСОБА_2 для отримання медичної допомоги за фактом нещасного випадку на виробництві у стаціонарних закладах Австрії; щодо отримання підтвердження даної заявки у вигляді рішення комісії стосовно цього питання, складання медичного висновку за ф.027 із перекладом на англійську мову – який і був наданий фахівцями відповідача фахівцям іншого закладу, підпорядкованого теж безпосередньо Департаменту охорони здоров`я ХОДА, які здійснювали доставлення громадянина України ОСОБА_2 для проходження подальшого лікування у Австрії і таким же чином зобов`язані здійснити доставлення громадина України ОСОБА_2 після завершення ним лікування у Австрії, моніторинг та відстеження процесу проходження лікування громадянина України ОСОБА_2 у Австрії із самостійним отриманням відповідачем необхідних йому медичних висновків у зазначених медичних закладах Австрії та у разі необхідності саме лікарі відповідача зобов`язані за рахунок бюджетних коштів здійснити переклад на державну мову отриманих ним медичних висновків для оформлення листка непрацездатності та надання необхідних документів до МСЕК, що теж є обов`язком відповідача.
Позивач зазначає, що вимогами позовної заяви є саме визнання нікчемності правочину вчиненого відповідачем та застосування наслідків недійсності правочину вчиненого відповідачем, шляхом зобов`язання відповідача вчинити певні дії - для усунення порушення чинного законодавства України та Конституції України відносно громадянина України ОСОБА_2 , та окрім цього відповідач такими діями заподіяв моральну шкоду ОСОБА_2 завданням душевних страждань завдяки вчиненню протиправних дій та безпідставної відмови і створенні перешкод у можливості реалізації громадянином України ОСОБА_2 права звернення за отриманням медичних послуг, гарантованих державою, до медичних закладів України за подією нещасного випадку на виробництві внаслідок російської агресії від 22.05.2024 р.
Також просить звернути увагу, що відповідач є комунальним підприємством створеним, підпорядкованим та підконтрольним ХОДА та за ознаками діяльності підзвітним МОЗ України, щодо виконання функціональних обов`язків із надання медичних послуг громадянам України, та саме наказом МОЗ України вищезазначеним порядок 574 і зумовлено, алгоритм надання медичних послуг та зумовлено, що організаційні та контролюючи заходи щодо забезпечення виконання даного порядку №574 покладені саме ХОДА, та саме Департаментом охорони здоров`я ХОДА і визначено перелік підконтрольних підприємств та організацій та установ, які зобов`язані забезпечити реалізацію виконання державної програми щодо надання медичної допомоги важкопораненим громадянам України внаслідок російської агресії у медичних закладах України та медичних закладах за межами України і саме КНП ХОР ОКЛ і делеговані виконання обов`язків зазначених вище, що є предметом вимог до відповідача у даній позовній заяві.
Так, колегія суддів зазначає, що згідно із положеннями статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Частиною першою статті 19 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.
Зміст позовної заяви та наявних в матеріалах справи доказів свідчить про те, що позивач порушення своїх прав вбачає у здійсненні відповідачем нікчемних правочинів, а саме бездіяльності юридичної особи з приводу листка непрацездатності, виправлення помилок у листах непрацездатності від 22.05.2024 р., від 11.06.2024 р. та закриття відповідачем складених ним листків непрацездатності за фактом нещасного випадку на виробництві від 22.05.2024 р. датою завершення лікування громадянина України ОСОБА_1 за кордоном, з урахуванням чого позивач просить застосувати до відповідача наслідки нікчемного правочину.
Позовні вимоги позивач обґрунтовує нормами Цивільного кодексу України як нормами матеріального права відносно заявленого позову.
Колегія суддів зазначає, що відповідно до визначених понять у статті 3 Основ законодавства України про охорону здоров`я, заклад охорони здоров`я - юридична особа будь-якої форми власності та організаційно-правової форми або її відокремлений підрозділ, основним завданням яких є забезпечення медичного обслуговування населення на основі відповідної ліцензії та професійної діяльності медичних (фармацевтичних) працівників; медична допомога - діяльність професійно підготовлених медичних працівників, спрямована на профілактику, діагностику, лікування та реабілітацію у зв`язку з хворобами, травмами, отруєннями і патологічними станами, а також у зв`язку з вагітністю та пологами; медичне обслуговування - діяльність закладів охорони здоров`я та фізичних осіб - підприємців, які зареєстровані та одержали відповідну ліцензію в установленому законом порядку, у сфері охорони здоров`я, що не обов`язково обмежується медичною допомогою.
Положеннями ст.16 Основ законодавства України про охорону здоров`я передбачено, що мережа державних і комунальних закладів охорони здоров`я формується з урахуванням потреб населення у медичному обслуговуванні, необхідності забезпечення належної якості такого обслуговування, своєчасності, доступності для громадян, ефективного використання матеріальних, трудових і фінансових ресурсів. Існуюча мережа таких закладів не може бути скорочена. Заклад охорони здоров`я провадить свою діяльність на підставі статуту (положення), що затверджується власником закладу (уповноваженим ним органом).
Приписами ч.1 ст.33 Основ законодавства України про охорону здоров`я визначено, що медична допомога надається професійно підготовленими медичними працівниками відповідно до медичних показань у закладах охорони здоров`я, що забезпечують надання медичної допомоги згідно з одержаною відповідно до закону ліцензією, та фізичними особами - підприємцями, які зареєстровані та одержали відповідну ліцензію в установленому законом порядку і можуть перебувати з цими закладами у цивільно-правових відносинах.
Відповідно до ст. 34 Основ законодавства України про охорону здоров`я, лікуючий лікар - лікар закладу охорони здоров`я або лікар, який провадить господарську діяльність з медичної практики як фізична особа - підприємець і який надає медичну допомогу пацієнту в період його обстеження та лікування.
В якості відповідача у цій справі позивачем визначено Комунальне некомерційне підприємство Харківської обласної ради «Обласна клінічна лікарня». Згідно із відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань юридична особа Комунальне некомерційне підприємство Харківської обласної ради «Обласна клінічна лікарня» є комунальним підприємством, органом управління і засновником якого є Харківська обласна рада, а основним видом є 86.10 Діяльність лікарняних закладів.
Приписами статті 81 Цивільного кодексу України передбачено, що юридичні особи залежно від порядку їх створення поділяються на юридичних осіб приватного права та юридичних осіб публічного права. Юридична особа приватного права створюється на підставі установчих документів відповідно до   статті 87 цього Кодексу. Юридична особа приватного права може створюватися та діяти на підставі модельного статуту в порядку, визначеному законом.
Юридична особа публічного права створюється розпорядчим актом Президента України, органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування.
Положення вказаної статті Цивільного кодексу України містить вказівку на одну зі складових порядку створення юридичних осіб публічного права. У частині третій статті 81 Цивільного кодексу України зазначається, що в Цивільному кодексі України   встановлюється порядок створення виключно юридичних осіб приватного права, у той час, як порядок створення юридичних осіб публічного права встановлюється Конституцією України та законом.
Однією з ознак юридичної особи публічного права є реалізація публічних інтересів держави чи територіальної громади.
Враховуючи викладене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції  про відсутність підстав вважати, що спірні правовідносини належать до публічно-правових, а відповідач не є суб`єктом владних повноважень в розумінні положень Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки не здійснює публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, а метою звернення позивача до суду із позовом у цій справі є захист приватного права чи інтересу від протиправної бездіяльності відповідача, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватно-правових відносин.
В свою чергу, колегія суддів зазначає, що вимоги позивача щодо застосування до відповідача наслідків недійсності нікчемного правочину, що ним вчинено, шляхом зобов`язання відповідача вчинити наведені позивачем відповідні дії є похідними та пов`язаними із первинними позовними вимогами, у зв`язку з чим їх розгляд окремо від первинних позовних вимог є неможливим.
Таким чином, враховуючи обставини того, що відносини, які виникають між лікарнею та пацієнтом, не носять публічно-правового характеру, сторони зазначених відносин є рівними у своїх правах, статус кожного з учасників таких відносин не передбачає обов`язку субординації та підпорядкування, з огляду на що такі відносини за своєю суттю є приватно-правовими, слід дійти висновку про те, що спори, які виникають в рамках відносин між лікарнями та громадянами підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.
Крім того, колегія суддів зазначає, що зміст заявлених позивачем позовних вимог в частині застосування до відповідача наслідків недійсності нікчемного правочину, що ним вчинено, шляхом зобов`язання вчинити вказані позивачем відповідні дії не відповідають  положенням ст.5 КАС України з огляду на невідповідність обраного позивачем способу захисту порушеного права.
Як доречно звернуто увагу судом першої інстанції, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі й обов`язок суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу, що не належить до його юрисдикції, не може вважатися “судом, встановленим законом” у розумінні ч. 1 ст. 6 Конвенції.
Зазначена позиція суду відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 04.04.2018 року у справі №817/1048/16.
З огляду на викладене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що цей спір не є публічно-правовим та не належить до юрисдикції адміністративного суду.
Отже, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції зроблено правильний висновок, що позивачем в цій справі не заявлено вимоги про вирішення публічно - правового спору, основні вимоги позивача по справі не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства та мають розглядатись у порядку цивільного судочинства.
Щодо клопотання позивача про залучення спеціалістів, експертів, фахівців у галузі української мови, спеціалістів, експертів, фахівців із питань тлумачення українського правопису для встановлення відповіді на питання зазначені у скарзі, колегія суддів не вбачає підстав для його задоволення, оскільки судом з`ясовано всі обставин, що мають значення для справи та необхідності у спеціальних знаннях у сфері іншій, ніж право - немає.
Щодо доводів позивача про те, що судом першої інстанції протиправно не враховано ст. 29 КАС України, з урахуванням чого не направлено справу за підсудністю до суду, який повинен здійснювати справу у межах цивільного судочинства, колегія суддів зазначає, що даною статтею визначено випадки передачі адміністративних справ з одного адміністративного суду до іншого, проте у межах розгляду даної справи суд визначив, мають розглядатись у порядку цивільного судочинства з урахуванням чого ст. 29 КАС України не підлягає врахуванню.
Колегія суддів апеляційної інстанції приходить висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення
Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 10.12.2024 по справі № 638/19956/24  залишити без змін.
Роз`яснити ОСОБА_1 , що даний спір підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства.  
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		В.В. Катунов 	
Судді	   	І.С. Чалий    З.Г. Подобайло   	
Постанова складена в повному обсязі  14.03.25.