Номер провадження: 22-ц/813/2878/25 
Справа № 510/1132/23
Головуючий у першій інстанції Дудник В. І.
Доповідач Коновалова В. А.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
Іменем України
16.01.2025 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Коновалової В.А.,
суддів: Лозко Ю.П., Карташова О.Ю.,
з участю секретаря судового засідання Крупської М.Г.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , від імені якої діє представник Новосьолова Ольга Валеріївна ,
на ухвалуРенійського районного суду Одеської області від 17 жовтня 2024 року,
за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно та його розподіл 
в с т а н о в и в:
У червні 2023 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2  про визнання права власності на спадкове майно та його розподіл, в обґрунтування якого зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати  ОСОБА_4 .Під час шлюбу ОСОБА_4 разом з її чоловіком ОСОБА_2 придбали майно, а саме: квартиру по АДРЕСА_1 ; житловий будинок з надвірними спорудами та господарськими будівлями, який розташований по АДРЕСА_2 ; земельну ділянку, кадастровий номер 5124110100:02:007:0054, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,0273 га; транспортний засіб - автомобіль марки Volkswagen Polo, 2011 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , vin - НОМЕР_2 .
Оскільки вказане майно придбане у шлюбі, воно вважається спільним сумісним майном подружжя. Крім того, позивач зазначив, що зазначений автомобіль вважається особистим майном ОСОБА_4 , оскільки він подарований ОСОБА_2 їй на день народження.
Померла не залишила заповіт, тому спадкоємство здійснюється за законом.
ОСОБА_1 просила суд виділити в натурі в окремий об`єкт нерухомого майна належні ОСОБА_1 гараж літ. "Д" з житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_2 у складі житлового будинку літ. "А1", в тому числі господарські будівлі: гараж літ. Д, В, споруда № 5, огорожа № 3, 4 з реєстрацією під окремим реєстраційним номером та наданням окремої поштової адреси; визнати за нею право власності на гараж літ. "Д" з житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_2 у складі житлового будинку літ. "А1", в тому числі господарські будівлі: гараж літ. Д, В, споруда № 5, огорожа № 3, 4 з реєстрацією під окремим реєстраційним номером та наданням окремої поштової адреси; квартиру по АДРЕСА_1 ; транспортний засіб - автомобіль марки Volkswagen Polo, 2011 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , vin - НОМЕР_2 .
У липні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 , в якому просив суд визнати за ним право власності на 1/2 частку квартири по АДРЕСА_1 ; 1/2 частку транспортного засобу легкового автомобілю марки Volkswagen Polo, 2011 року випуску, державний номер НОМЕР_1 ; 1/2 частку транспортного засобу вантажного фургону малотоннажний, марки Mercedes-Benz 100, 1988 року випуску, державний номер НОМЕР_3 .
У жовтні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду з заявою про забезпечення позову, в обґрунтування якої зазначив, що він не має можливості, з вини ОСОБА_1 , отримувати від нерухомості, а саме квартири будь-які корисні властивості, проживання (особистого користування), передання третім особам, передання в оренду. Крім того, зазначає, що як співвласник автомобілю марки Volkswagen Polo, 2011 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , не має доступу до транспортного засобу, не володіє інформацією щодо технічного стану автомобілю, так як з дати смерті ОСОБА_4 , ОСОБА_1 утримує автомобіль у себе використовує його за власним бажанням та власними потребами, без згоди ОСОБА_2 , що в свою чергу призводить до зменшення матеріально-цінових показників транспортного засобу.
ОСОБА_2 просив суд накласти арешт на транспортний засіб - автомобіль марки Volkswagen Polo, 2011 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , vin - НОМЕР_2 , власником якого є ОСОБА_4 .
Заборонити ОСОБА_1 та третім особам, в будь який спосіб користуватися, відчужувати, передавати у володіння та/ або користування, транспортний засіб автомобіль марки Volkswagen Polo, 2011 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , vin - НОМЕР_2 .
Заборонити ОСОБА_1 та третім особам проводити будь які маніпуляції (розбирати, переобладнати, ремонтувати) які можуть призвести до знецінення транспортний засіб автомобіль марки Volkswagen Polo, 2011 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , vin - НОМЕР_2 .
Накласти арешт на квартиру АДРЕСА_3 .
Заборонити ОСОБА_1 та третім особам, в будь який спосіб користуватися, відчужувати, передавати у володіння та/ або користування квартирою АДРЕСА_3 .
Заборонити ОСОБА_1 та третім особам проводити будь які маніпуляції (розбирати, переобладнати, ремонтувати) які можуть призвести до знецінення квартирою АДРЕСА_3 .
Ренійський районний суд Одеської області ухвалою від 17 жовтня 2024 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задовольнив.
Наклав арешт на транспортний засіб автомобіль марки «Volkswagen Polo», 2011 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , vin - НОМЕР_2 , власником якого є ОСОБА_4 , до розгляду вищевказаної справи по суті.
Заборонив  ОСОБА_1  та третім особам в будь-який спосіб користуватися, відчужувати, передавати у володіння та/або користування транспортний засіб автомобіль марки «Volkswagen Polo», 2011 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , vin - НОМЕР_2 ;
Заборонив  ОСОБА_1  та третім особам проводити будь-які маніпуляції (розбирати, переобладнати, ремонтувати), які можуть призвести до знецінення транспортного засобу - автомобілю марки «Volkswagen Polo», 2011 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , vin - НОМЕР_2 .
Наклав арешт на квартиру АДРЕСА_3 , власником якої є ОСОБА_4 , до розгляду вищевказаної справи по суті.
Заборонив  ОСОБА_1  та третім особам в будь-який спосіб користуватися, відчужувати, передавати у володіння та/або користування квартиру АДРЕСА_3 ;
Заборонив  ОСОБА_1  та третім особам проводити будь-які маніпуляції (розбирати, переобладнати, ремонтувати), які можуть призвести до знецінення квартири АДРЕСА_3 .
В апеляційній скарзі ОСОБА_1  просить ухвалу Ренійського районного суду Одеської області від 17 жовтня 2024 року скасувати в частині заборони  ОСОБА_1 та третім особам в будь-який спосіб користуватися, відчужувати, передавати у володіння та/або користування квартиру та автомобіль; заборони  ОСОБА_1 та третім особам проводити будь-які маніпуляції (розбирати, переобладнати, ремонтувати), які можуть призвести до знецінення квартири та автомобіля та відмовити, посилаючись на порушенням судом норм процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що питання стосовно користування майном, що є предметом спору сторонами не ставилось. Задовольняючи заяву про вжиття заходів забезпечення, суд вийшов за межі співмірності позовних вимог та порушив конституційне право ОСОБА_1 на житло. У даному випадку, суд заборонив власнику майна, користуватися, управляти його ж власністю, чим порушив основоположне конституційне право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Вказане обмеження не може ускладнити або унеможливити виконання рішення суду про визнання права власності на спірне майно.
Зазначає, що майно належить сторонам у рівних частках, які не виділені і порядок користування яким не визначено.
Забезпечення позову в обмежені реалізації права  ОСОБА_1  у користуванні спірним майном є невиправданим обмеженням в реалізації належних їй прав на частку у праві власності.Більше того, наклавши таку заборону, суд констатує неправомірність користування спірним майном ОСОБА_1 , яка є власником такого майна та навіть після ухвалення позитивного рішення по справі за ним залишиться право на частину майна.
Посилається на те, що заборона ж відчуження транспортного засобу та квартири є тотожнім заходом забезпечення позову у вигляді арешту. Тобто, під час постановлення оскаржуваної ухвали суд першої інстанції порушив принципи верховенства права, змагальності сторін. 
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 08.11.2024 року ОСОБА_2 роз`яснювалося право подання до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу у письмовій формі, проте відзиву до суду не надходило.
Копію ухвали про відкриття провадження та копію апеляційної скарги ОСОБА_2  отримав 08.11.2024 року о 22:34:56 годині та 06.11.2024 року о 19:26:05 годині відповідно, в особистому кабінеті Електронного суду, що підтверджується довідками.
Копію ухвали про відкриття провадження ОСОБА_1 та її представник Новосьолова О.В. отримали 08.11.2024 року о 22:34:56 годині, в особистому кабінеті Електронного суду, що підтверджується довідками.
Сторони в судове засідання не з`явились.
ОСОБА_1 про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином і в установленому законом порядку шляхом отримання судової повістки за допомогою підсистеми (модуля) ЄСІТС «Електронний суд» в Електронному кабінеті 21.12.2024 року, що підтверджується довідкою.
Представник ОСОБА_1  - адвокат Новосьолова О.В. про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином і в установленому законом порядку шляхом отримання судової повістки за допомогою підсистеми (модуля) ЄСІТС «Електронний суд» в Електронному кабінеті 21.12.2024 року, що підтверджується довідкою.
ОСОБА_2 про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином і в установленому законом порядку шляхом отримання судової повістки за допомогою підсистеми (модуля) ЄСІТС «Електронний суд» в Електронному кабінеті 21.12.2024 року, що підтверджується довідкою.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.
Із тексту апеляційної скарги вбачається, що  ухвала  суду в частинізабезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_3 та транспортний засіб автомобіль марки «Volkswagen Polo»,не оскаржується сторонами, тому ухвала суду в не оскаржуваній частині не є предметом перегляду судом апеляційної інстанції згідно положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України та п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку" № 12 від 24 жовтня 2008 року. 
Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції врахувавши підстави та зміст позову, надавши оцінку відповідності кожного заявленого виду забезпечення позову позовним вимогам, балансу інтересам сторін, дійшов висновку про вжиття заходів забезпечення позову саме шляхом і накладення арешту і накладення заборон вчиняти певні дії.
Колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Ухвала, що викладається окремим документом, складається з: 1) вступної частини із зазначенням: а) дати і місця її постановлення; б) найменування суду, прізвища та ініціалів судді (суддів); в) імен (найменувань) учасників справи; 2) описової частини із зазначенням суті клопотання та імені (найменування) особи, яка його заявила, чи іншого питання, що вирішується ухвалою; 3) мотивувальної частини із зазначенням мотивів, з яких суд дійшов висновків, і закону, яким керувався суд, постановляючи ухвалу; 4) резолютивної частини із зазначенням: а) висновків суду; б) строку і порядку набрання ухвалою законної сили та її оскарження (частина перша статті 260 ЦПК України).
Проте, оскаржувана ухвала суду не містить мотивувальної частини, відсутні мотиви суду стосовно відповідності виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам, та чи існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у разі задоволення позову.
Отже, оскаржувана ухвала суду не відповідає вимогам ст. 260 ЦПК України, оскільки в ній не викладені обставини та відсутня мотивувальна частина ухвали.
У відповідності до ч. ч. 1, 2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Частиною 1 ст. 150 ЦПК України визначено переляк видів забезпечення позову. Так, позов забезпечується шляхом: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
В п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року № 9 роз`яснено про те, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.
Згідно з ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Апеляційний суд зауважує, що забезпечення позову є засобом, спрямованим на запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи. Воно полягає у вжитті заходів, за допомогою яких у подальшому гарантується виконання судового рішення або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. Заходи щодо забезпечення позову обов`язково повинні застосовуватися відповідно до їх мети, з урахуванням безпосереднього зв`язку між предметом позову та заявою про забезпечення позову.
При вирішенні питання про вжиття заходів забезпечення позову суд має оцінити обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості, адекватності та співмірності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду, імовірності ускладнення чи непоновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, у разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього  судового процесу.
Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається.
Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.
Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання (п.35 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі №753/22860/17).
В липні 2024 року  ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/2 частку квартири по АДРЕСА_1 ; 1/2 частку транспортного засобу легкового автомобілю марки Volkswagen Polo, 2011 року випуску, державний номер НОМЕР_1 ; 1/2 частку транспортного засобу вантажного фургону малотоннажний, марки Mercedes-Benz 100, 1988 року випуску, державний номер НОМЕР_3 , зазначивши, що вказане майно є спільно сумісною власністю подружжя, яке зареєстровано на ім`я спадкодавця ОСОБА_4 . 
Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.
Обґрунтовуючи необхідність вжиття заходів забезпечення позову заявник  ОСОБА_2 в заяві про забезпечення позову вказує на те, що він не має можливості, з вини ОСОБА_1 , отримувати від нерухомості, а саме квартири будь-які корисні властивості, проживання (особистого користування), передання третім особам, передання в оренду. Як співвласник автомобіля марки Volkswagen Polo, 2011 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , не має доступу до транспортного засобу, не володіє інформацією щодо технічного стану автомобіля, так як з дати смерті ОСОБА_4 , ОСОБА_1 утримує автомобіль у себе використовує його за власним бажанням та власними потребами, без згоди ОСОБА_2 , що в свою чергу призводить до зменшення матеріально-цінових показників транспортного засобу.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі  № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. [...] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. [...] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 17 червня 2022 року у cправі № 908/2382/21 вказано, що «за своєю суттю арешт майна - це тимчасовий захід, який має наслідком накладання заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження. При вжитті такого заходу власник майна не обмежується у правах володіння та користування своїм майном, та не позбавляється їх. Отже накладення арешту на майно не завдасть шкоди та збитків відповідачу, не позбавить його конституційних прав на володіння та користування вказаним нерухомим майном, здійснення господарської діяльності, отримання доходів, сплату податків тощо, а лише тимчасово обмежить право відповідача реалізувати вказане майно третім особам».
Арешт, як заборона на право розпоряджатися майном, включає і обмеження на розпорядження таким майном. Тому при накладенні арешту на майно вжиття додаткових заходів забезпечення, направлених на обмеження розпорядження таким майном, не є необхідним (див. постанову Верховного Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 липня 2024 року в справі № 567/459/23 (провадження № 61-10214св23)).
Апеляційний суд враховує, що між сторонами існує спір, предметом якого є визнання права власності на 1/2 частку квартири по АДРЕСА_1 ; 1/2 частку транспортного засобу легкового автомобілю марки Volkswagen Polo, 2011 року випуску. 
Суд першої інстанції, забезпечуючи позов шляхом заборони ОСОБА_1  та третім особам в будь-який спосіб користуватися, відчужувати, передавати у володіння та/або користування  квартиру та транспортний засіб вийшов за межі співрмірності, порушивши право  ОСОБА_1  на користування житлом та автомобілем. 
Суд першої інстанції не врахував, що арешт майна і заборона на відчуження майна є самостійними видами (способами) забезпечення позову, обидва способи за правовою сутністю обмежують право відповідача розпоряджатися спірним майном, але вони є різними для виконання ухвали про забезпечення позову, тому суттєвого значення у виборі їх застосування для вирішення справи та способу забезпечення позову немає, однак їх одночасне застосування не відповідає вимогам закону. 
Колегія суддів зауважує, що враховуючи мету застосування заходів забезпечення позову, їх вжиття щодо нерухомого майна не вимагається обмеження в користуванні ним, оскільки для найменшого порушення інтересів ОСОБА_2 та збереження нерухомого майна обґрунтованою може бути визнаний арешт майна і в цій частині ухвала суду не оскаржується.
Поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. 
Також забезпечуючи позов шляхом заборони ОСОБА_1 та третім особам проводити будь-які маніпуляції (розбирати, переобладнати, ремонтувати), які можуть призвести до знецінення транспортного засобу та квартири суд першої інстанції не врахував, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.
Проте заява про забезпечення позову не містить таких обґрунтувань. 
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
З урахуванням підстав та змісту зустрічного позову, надавши оцінку відповідності виду забезпечення позову позовним вимогам, балансу інтересам сторін, колегія суддів вважає, що ухвалу суду в оскаржуваній частині слід скасувати та в цій частині ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_2  про забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_1 та третім особам в будь-який спосіб користуватися, відчужувати, передавати у володіння та/або користування транспортний засіб автомобіль марки «Volkswagen Polo» та квартиру АДРЕСА_4 ; заборони ОСОБА_1 та третім особам проводити будь-які маніпуляції (розбирати, переобладнати, ремонтувати), які можуть призвести до знецінення транспортного засобу - автомобілю марки «Volkswagen Polo» та квартири АДРЕСА_4 , відмовити. 
Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, 376, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд  у складі колегії суддів,
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , від імені якої діє представник Новосьолова Ольга Валеріївна , задовольнити.
Ухвалу Ренійського районного суду Одеської області від 17 жовтня 2024 року в оскаржуваній частині скасувати та в цій частині ухвалити нове судове рішення.
У задоволенні заяви ОСОБА_2  про забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_1 та третім особам в будь-який спосіб користуватися, відчужувати, передавати у володіння та/або користування транспортний засіб автомобіль марки «Volkswagen Polo», 2011 року випуску, із державним номером - НОМЕР_1 , vin - НОМЕР_2 ; заборони ОСОБА_1 та третім особам проводити будь-які маніпуляції (розбирати, переобладнати, ремонтувати), які можуть призвести до знецінення транспортного засобу - автомобілю марки «Volkswagen Polo», 2011 року випуску, із державним номером - НОМЕР_1 , vin - НОМЕР_2 ; заборони ОСОБА_1 та третім особам в будь-який спосіб користуватися, відчужувати, передавати у володіння та/або користування квартиру АДРЕСА_4 ; заборони ОСОБА_1 та третім особам проводити будь-які маніпуляції (розбирати, переобладнати, ремонтувати), які можуть призвести до знецінення квартири АДРЕСА_4 , відмовити. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту.
Повний текст постанови складено 24 січня 2025 року.

Головуючий                                                                 В.А. Коновалова

Судді                                                                        Ю.П. Лозко

       О.Ю. Карташов