УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 лютого 2025 року
м. Київ
справа № 759/23137/23
провадження № 51-638 ск 25
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянувши касаційну скаргу прокурора на ухвалу Київського апеляційного суду від 18 листопада 2024 року щодо ОСОБА_4 ,  
встановив:
Вироком Святошинського районного суду м. Києва  від 27 листопада 2023 року
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 та зареєстрованого у АДРЕСА_2 , раніше неодноразово судимого, востаннє 05 серпня 2019 року Білоцерківським міським судом Київської області за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України, на підставі ч. 1 ст. 70 КК України, до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 років                            6 місяців, згідно вироку Апеляційного суду Київської області від 15 жовтня                          2019 року вважається засудженим до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки, звільнений з місць позбавлення волі 06 березня 2023 року по відбуттю строку покарання,
засуджено за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді обмеження волі строком на  3 роки.
На підставі ст. 75 ККУкраїни  ОСОБА_4 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням із встановленням йому іспитового строку тривалістю  3 роки.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, а саме, у незаконному придбанні та зберігані наркотичного засобу, без мети збуту за обставин, викладених у вироку.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 18 листопада 2024 року вирок суду першої інстанції залишено без змін. 
У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій засудженого, порушує питання про скасуванняухвали апеляційного суду та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції  у зв`язку із істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та невідповідністю призначеного покарання особі засудженого через м`якість. При цьому зазначає, що апеляційний суд, залишаючи його апеляційну скаргу без задоволення, не навів переконливих аргументів на спростування всіх доводів, викладених у ній, щодо неправильного звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням. Водночас апеляційний суд не дав жодної оцінки ступеню суспільної небезпечності кримінального правопорушення у сфері обігу психотропних речовин. Крім того, судом не взято до уваги, що ОСОБА_4 раніше чотири рази притягувався до кримінальної відповідальності, кожного разу відбував реальну міру покарання у виді позбавлення волі та вже через півроку після звільнення з місць позбавлення волі учинив умисне кримінальне правопорушення. До того ж, апеляційним судом одні і ті ж обставини враховано як  для визначення виду та розміру покарання, так і для звільнення його від відбування покарання з випробуванням. Також прокурор вказує, що під час розгляду кримінального провадження будь-яких відомостей, що свідчать про щире каяття засудженого, не встановлено. Тому вважає, що ухвала апеляційного суду є незаконною, необгрунтованною та не відповідає ст. 419 КПК України.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши копію судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину і особі засудженого.
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.
Висновки суду про винуватість ОСОБА_4 та кваліфікація його дій у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення в касаційній скарзі не оспорюються, у зв`язку з чим судове рішення в цій частині колегією суддів не перевіряється.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. При цьому законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Ухвала апеляційного суду - це рішення суду стосовно законності й обґрунтованості судового рішення, що перевіряється в апеляційному порядку. Тому вона повинна відповідати тим же вимогам, що й вирок суду першої інстанції, тобто бути законною та обґрунтованою. Відповідно до ст. 419 КПК України в ухвалі, зокрема, слід зазначити мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановлені ухвали та положення закону, яким він керувався.
Що стосується покарання та його мети, то відповідно до вимог ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Частиною 1 статті 65 КК України установлено, що суд призначає покарання:
1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу;
2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу;
3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Відповідно до ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Як вбачається із копій судових рішень, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, обґрунтовуючи висновок щодо виду і розміру покарання                       ОСОБА_4   у виді обмеження волі та звільняючи його від відбування покарання з випробуванням, врахував конкретні обставини кримінального провадження. Так, суд взяв до уваги ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно зі ст. 12 КК України є кримінальним проступком; ставлення ОСОБА_4 до вчиненого, яке полягає у визнанні винуватості; дані про особу винного, а саме те, що він офіційно не працює, на обліку у лікаря-психіатра та під наркологічним диспансерно-динамічним наглядом не перебуває, що свідчить про його осудність, має місце реєстрації та проживання, раніше судимий. Обставиною, яка пом`якшує покарання винному суд визнав - щире каяття. Обставин, які відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання - не встановлено.
За сукупності вищенаведених обставин, враховуючи принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов висновку про можливість призначення ОСОБА_4 покарання у межах, установлених у санкції ч. 1 ст. 309 КК України, а саме у виді обмеження волі строком на 3 роки, із застосуванням ст. 75 КК України, оскільки, виправлення та перевиховання винного можливе без ізоляції від суспільства і саме таке покарання, на думку судів, є необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів, з чим погоджується і колегія суддів.
Водночас апеляційним судом встановлено, що судом першої інстанції при призначенні засудженому  ОСОБА_4 покарання враховано дані про підвищену суспільну небезпеку його особи, який чотири рази притягувався до кримінальної відповідальності та у кожному разі відбував реальне покарання у виді позбавлення волі.
Крім того, апеляційний суд, погоджуючись із призначеним судом першої інстанції засудженому покаранням, не взяв до уваги доводи прокурора про відсутність обставини, що пом`якшує покарання - щирого каяття винного.
Так, згідно копії ухвали апеляційного суду слідує, що в обвинувальному акті прокурор встановив обставину, що пом`якшує покарання обвинуваченого - щире каяття. В заяві про визнання винуватості ОСОБА_4 беззаперечно визнав свою винуватість та погодився з пред`явленим обвинуваченням. Вказані обставини перевірені судом та відображені за змістом вироку.
Таким чином, врахувавши всі зазначені обставини в їх сукупності, дані, що характеризують особу засудженого, обставину, яка пом`якшує покарання, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, обґрунтовано дійшов висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, але за умови здійснення за ним контролю з боку уповноваженого органу з питань пробації, на підставі статей 75, 76 КК України.
Тому колегія суддів не вбачає підстав, які вказували б на неправильність застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, а саме, застосування ст. 75 КК України, що призвело б до невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість, та погоджується з визначеним винному покаранням із звільненням від його відбування з випробуванням, оскільки врахуванню підлягали всі наявні у кримінальному провадженні обставини.
Таким чином, на переконання колегії суддів, призначене засудженому покарання, з огляду на вимоги ст. 50 КК України, узгоджується із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність, відповідає основній його меті як заходу примусу, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_4 і попередження нових кримінальних правопорушень, справедливим, та відповідає вимогам ст. 65 КК України.
Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд відповідно до вимог ст. 419 КПК України дав належну оцінку доводам, викладеним в апеляційній скарзі прокурора, в тому числі і тим, на які він посилається у касаційній скарзі, та обґрунтовано відмовив у її задоволенні. Свій висновок апеляційний суд переконливо мотивував в ухвалі, і вважати його необґрунтованим чи сумнівним немає підстав.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.
Отже, обґрунтування касаційної скарги прокурора не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та копії судового рішення вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
Враховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Київського апеляційного суду від 18 листопада 2024 року щодо                   ОСОБА_4 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                            ОСОБА_2                           ОСОБА_3