П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  120/5487/20-а 
                                                                               Головуючий у 1-й інстанції:  Томчук Андрій Валерійович 
Суддя-доповідач:  Сторчак В. Ю. 
23 січня 2025 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Сторчака В. Ю. 
суддів:  Матохнюка Д.Б.  Граб Л.С. 
за участю:
секретаря судового засідання:  Човган А. В.,
представник позивача - Федчук С.М.
представники відповідача - Дмитрук Ю.Д., Довбенко М.П.          

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у Вінницькій області на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 12 вересня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Національної поліції у Вінницькій області з наступними позовними вимогами:
- визнати незаконним та скасувати наказ начальника ГУ НП у Вінницькій області №77 о/с від 12 травня 2020 року про звільнення старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 з посади дільничного офіцера поліції сектору превенції Літинського відділення поліції Калинівського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області;
- поновити ОСОБА_1 на посаді дільничного офіцера поліції сектору поліцейської діяльності №1 відділу поліції №3 Вінницького районного управління поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області з 12 травня 2020 року;
- стягнути з ГУНП у Вінницькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу;
- стягнути з ГУНП у Вінницькій області на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу.
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 12 вересня 2024 року адміністративний позов задоволено.
Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Національної поліції у Вінницькій області від 12.05.2020 № 77 о/с про звільнення зі служби в поліції старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 дільничного офіцера поліції сектору превенції Літинського відділення поліції Калинівського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області.
Поновлено ОСОБА_1 на посаді дільничного офіцера поліції сектору превенції Літинського відділення поліції Калинівського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області або на іншій рівнозначній посаді з 12.05.2020.
Стягнуто з Головного управління Національної поліції у Вінницькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 12.05.2020 по 12.09.2024.
Рішення в частині поновлення на посаді та стягнення суми середнього заробітку за один місяць допущено до негайного виконання.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні адміністративного позову, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права. Відповідач вказує, що доводи позивача не відповідають дійсності, адже в рапорті зазначені чіткі причини звільнення. Крім того, позивач в рапорті зазначив, що наполягає на звільненні. При цьому, жодних заяв про відкликання рапорту чи/або вчинення на нього тиску до правоохоронних органів від позивача не надходило.
Позивач направив на адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, а скаргу - без задоволення, оскільки вважає, що судом вірно встановлені обставини справи та надано їх належну правову оцінку.
Представники відповідача у судовому засіданні підтримали вимоги апеляційної скарги та просили їх задовольнити.
Представник позивача у судовому засіданні заперечив проти задоволення вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм    матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити виходячи з наступного.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 07.11.2015 наказом ГУНП №2 о/с ОСОБА_1 призначений на посаду інспектора Літинського ВП Калинівського ВП ГУНП.
Відповідно до наказу Начальника ГУНП у Вінницькій області від 12.05.2020 №77 о/с позивача дільничного офіцера поліції сектору превенції Літинського відділення поліції Калинівського відділу поліції ГУ НП у Вінницькій області, звільнено зі служби в поліції за пунктом 7 (за власним бажанням) ч. 1 статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" з 12.05.2020. Підставою звільнення зазначено рапорт ОСОБА_2 від 05.05.2020.
Наказом Начальника ГУНП у Вінницькій області від 28.10.2020 №187 о/с внесено зміни до пункту наказу Начальника ГУНП у Вінницькій області від 12.05.2020 №77 о/с, в частині звільнення зі служби в поліції старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 та вирішено вважати його звільненим зі служби в поліції з 20.05.2020. Підставою для винесення відповідного наказу визначено рапорт ВПЗ ГУНП у Вінницькій області М. Довбенко від 28.10.2020.
Не погоджуючись із своїм звільненням, позивач звернувся до суду з цим адміністративним позовом.
Приймаючи оскаржуване рішення про поновлення позивача на посаді, суд першої інстанції взяв до уваги ту обставину, що позивача звільнили зі служби 12.05.2020 (відповідно до пункту 7 частини першої статті 77 Закону №580-VIII) на підставі його рапорту від 05.05.2020, у якому не було зазначено дати, з якої він хотів би, щоб його звільнили, а так само про обставини, які б свідчили про його намір якомога швидше звільнитися зі служби в поліції.
На переконання суду, оскільки позивач написав рапорт про звільнення зі служби 05.05.2020, і не зазначив дату з якої бажати звільнитись зі служби він вправі був розраховувати на звільнення з посади не раніше ніж з 05.08.2020.
Суд вважає, що відповідач не дотримався визначеного Положенням № 114 строку звільнення та порушив право позивача на можливість відкликання попередньо поданого рапорту на звільнення. При цьому, на переконання суду, вказана обставина є суттєвою при вирішенні цього спору, адже позивач в подальшому висловив незгоду з власним звільненням, що розцінюється судом як волевиявлення на продовження служби у лавах Національної поліції України, у зв`язку із цим звернувся з цим позовом до суду жовтні 2020 року.
Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи дотримання судом першої інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ним норм матеріального права, колегія суддів виходить із наступного.
Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України "Про Національну поліцію" від 02.07.2015 року № 580-VIII (далі - Закон № 580-VIII).
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 59 Закону № 580-VIII рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України. Видавати накази по особовому складу можуть керівники органів, підрозділів, закладів та установ поліції відповідно до повноважень, визначених законом та іншими нормативно-правовими актами, та номенклатурою посад, затвердженою Міністерством внутрішніх справ України.
Згідно з частиною першою статті 60 Закону № 580-VIII проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
За змістом частини першої статті 77 Закону № 580-VIII поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється у випадках: 1) у зв`язку із закінченням строку контракту; 2) через хворобу - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції; 3) за віком - у разі досягнення встановленого для нього цим Законом граничного віку перебування на службі в поліції; 4) у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів; 5) через службову невідповідність; 6) у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України; 7) за власним бажанням; 8) у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій); 9) у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі; 10) у разі набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, або кримінального правопорушення; 11) у зв`язку з набуттям громадянства або підданства іншої держави.
Згідно положень статті 77 цього Закону поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється, зокрема, за власним бажанням. Будь-яких додаткових умов для можливості звільнення за власним бажанням Закон не передбачає.
Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки визначає Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затверджене постановою Кабінету Міністрів №114 від 29.07.1991 (далі - Положення).
Згідно із підпунктом "ж" пункту 64 Положення особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік): за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.
Пунктом 68 Положення визначено, що особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.
З матеріалів справи встановлено, що позивач прийняв рішення про написання рапорту про звільнення зі служби в поліції згідно з пунктом 7 (за власним бажанням) частини першої статті 77 Закону України "Про Національну поліцію". 
Крім того, колегія суддів враховує й те, що рапорт позивачем написано особисто, жодних дій на відкликання поданого рапорту до зазначеної у ньому дати звільнення позивач не вчиняв, що спростовує його доводи про те, що він бажав продовжити службу в органах Національної поліції.
Позивач не надав до суду жодних доказів про написання рапорту під примусом без власної волі, такі докази не встановлені й судом, позаяк матеріали справи не містять відповідних звернень до керівництва, або заяв, поданих в порядку Кримінального процесуального кодексу України, до органів Національної поліції, прокуратури, тощо про застосування до нього психологічного або фізичного примусу з метою звільнення з роботи.
Більше того, під час розгляду цієї справи, судом встановлено та позивачем не заперечується те, що ним власноручно було написано рапорт з проханням звільнити його зі служби в Національній поліції України за власним бажанням у зв`язку з небажанням продовжувати службу (низька заробітна плата). Також у рапорті позивач чітко зазначив, що рішення про звільнення ним прийнято особисто та остаточно. Крім того, позивач зазначив, що наполягає на звільненні.
З урахуванням вищезазначеного, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що відповідач, приймаючи рішення про звільнення старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 з посади у зв"язку з написанням останнім рапорту про звільнення зі служби, діяв в цілому правомірно, тому не вбачає підстав для  задоволення позову щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді.
Водночас, даючи правову оцінку питанню, чи дотримано відповідачем вимоги пункту 68 Положення №114, при звільнення позивача, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Пунктом 68 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 року № 114 визначено, що особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.
У межах передбаченого пунктом 68 Положення № 114 строку з дня подання рапорту про звільнення сторони трудового договору мають право домовитися про звільнення у більш короткий строк.
Такою домовленістю, зокрема, слід вважати зазначення в рапорті конкретної дати, з якої (до настання якої) працівник поліції має бажання звільнитися зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення № 114 строку та згоду уповноваженого органу звільнити цього працівника у визначений ним термін.
Отже, видача уповноваженим органом наказу про звільнення працівника поліції зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення № 114 строку є правомірною у випадку, якщо таке прохання міститься у рапорті про звільнення.
Подібну правову позицію висловлював Верховний Суд у постановах від 14 січня 2021 року у справі №822/1093/18, від 09 лютого 2021 року у справі №826/10404/16, від 23 червня 2021 року у справі №813/740/17, від 11 серпня  2021 року у справі №826/7075/16, які по суті основуються на правовому висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 24 червня 2014 року у справі №21-241а14.
У цій справі встановлено, що позивача звільнили з 12 травня 2020 року (відповідно до пункту 7 частини першої статті 77 Закону № 580-VIII) на підставі його рапорту від 05 травня 2020 року, у якому не було зазначено дати, з якої він хотів би, щоб його звільнили, а так само про обставини, які б свідчили про його намір якомога швидше звільнитися зі служби в поліції.
Водночас, спірний наказ датований 12 травня 2020 року, тобто позивача звільнили у вкрай короткий строк за відсутності домовленості/згоди про це.
Як зазначив Верховний Суд у постанові від 10 травня 2024 року у даній справі, зважаючи на наведені положення законодавства у поєднанні зі згаданою правозастосовною практикою, колегія суддів погоджується з думкою відповідача про можливість звільнення працівника поліції (за власним бажанням) у більш стислі строки, аніж через три місяці від дати попередження (подання рапорту). Водночас, для цього має бути обопільна згода/намір двох сторін - того, хто звертається з таким рапортом, і того/тих, хто ухвалює рішення про звільнення. За відсутності такої домовленості звільнення за власним бажанням, хоч і на підставі рапорту, не може вважатися правомірним, якщо особу звільнено менш ніж за три місяці від дня подання рапорту про звільнення.  
За подібних обставин справи аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд у постановах, зокрема, від 09 лютого 2021 року (справа № 826/10404/16) і від 30 вересня 2020 року (справа № 826/16621/17), яка, по суті, основується на згаданому правовому висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 24  червня 2014 року у справі №  21-241а14, до якої апелює позивач.
Таким чином, колегія суддів вважає, що оскільки позивач написав рапорт про звільнення зі служби 05 травня 2020 року, вказана обставина не наділяє відповідача правом звільнити позивача зі служби раніше тьохмісячного строку, так як позивач про це не просив. Тому позивач вправі був розраховувати на звільнення з посади з 05 серпня 2020 року. 
З урахуванням вищезазначеного, та з метою дотримання вимог пункту 68 Положення №114,  колегія суддів приходить до висновку про необхідність змінити дату звільнення ОСОБА_1 з посади дільничного офіцера поліції сектору превенції Літинського відділення поліції Калинівського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області.
Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору не дослідив всі фактичні обставини справи та не надав їм належної правової оцінки, а доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції.
Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
При цьому, у рішення ЄСПЛ по справі Ґарсія Руіз проти Іспанії (GarciaRuiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
У силу п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно зі ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
З огляду на викладені обставини справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи і є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям нової постанови.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у Вінницькій області задовольнити частково.
Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 12 вересня 2024 року скасувати.
Ухвалити нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити частково.
Змінити дату звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції з посади дільничного офіцера поліції сектору превенції Літинського відділення поліції Калинівського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області з 20.05.2020 на 05.08.2020.
В іншій частині позовних вимог відмовити.        
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.        

Постанова суду складена в повному обсязі 28 січня 2025 року 

Головуючий	 	 	Сторчак В. Ю.	
 	 	 	 	
Судді	 	    	Матохнюк Д.Б.    Граб Л.С.