ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/52/25 Справа № 712/740/24 Категорія: 310040000  Головуючий по 1 інстанції Токова С.Є. Доповідач в апеляційній інстанції Гончар Н.І.   	  	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       08 січня 2025 року                                                                                          м. Черкаси   

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів: 

Гончар Н.І., Сіренка Ю.В., Фетісової Т.Л. 

секретар Івануса А.Д.

учасники справи: 

позивач - ОСОБА_1 
представник ОСОБА_1 – адвокат Голубчик Ігор Володимирович
відповідач - ОСОБА_2 
треті особи - Міністерство оборони України, Орган опіки та піклування м. Черкаси
представник Міністерства оборони України – Кучма Аліна Григорівна 

особа, що подала апеляційну скаргу: представник ОСОБА_1 – адвокат Голубчик Ігор Володимирович

       розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Голубчика Ігора Володимировича на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 29 липня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: орган опіки та піклування м. Черкаси, Міністерство обори України про позбавлення батьківських прав, 

в с т а н о в и в :

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: орган опіки та піклування Черкаської міської ради про позбавлення батьківських прав в якому просив суд позбавити батьківських прав громадянку ОСОБА_2 відносно малолітнього ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти в розмірі частини всіх видів доходу (заробітку), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на утримання малолітнього ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , починаючи з моменту надходження позовної заяви до суду та до повноліття. 
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували в шлюбі, від якого мають малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
20 січня 2020 року рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області шлюб між сторонами розірвано.
Ще до офіційного розірвання шлюбу, відповідач ОСОБА_2 залишила малолітнього сина позивачу ОСОБА_3 та припинила спілкуватись з дитиною, цікавиться його життям, здоров`ям, духовним та моральним розвитком, не утримує дитину матеріально.
Згідно інформації адміністрації дошкільного навчального закладу (ясла-садок) комбінованого типу № 41 «Дударик» Черкаської міської ради за час перебування дитини у закладі, мати жодного разу не з`явилася до закладу, не відвідувала батьківські збори, не цікавилася умовами перебування дитини, не підтримувала стосунків з адміністрацією.
В квітні 2023 року позивач був мобілізований до лав ЗСУ і малолітній син ОСОБА_4 залишився з бабусею (матерею позивача) ОСОБА_5 , оскільки мати не виявила бажання забрати сина до своєї родини.
В період проходження військової служби позивач отримав поранення, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби під час захисту Батьківщини. 09 листопада 2023 року ОСОБА_1 повернувся до військової служби та на даний час перебуває на захисті кордону України. Рішення про позбавлення батьківських прав матері позивач обґрунтовує небажанням останньої виховувати спільного сина сторін у справі, про що вона підтвердила заявою, посвідченою приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Михайловською А.А., в якій погодилася на позбавлення її батьківських прав.
Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 30 січня 2024 року залучено до участі у справі в якості третьої особи Міністерство оборони України.
Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 29 липня 2024 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Попереджено ОСОБА_2 про необхідність зміни ставлення до виховання дитини та зобов`язано її з метою покращення умов виховання та налагодження контакту з малолітнім сином відвідувати психолога.
Рішення суду обґрунтовано тим, що під час розгляду справи судом було враховано, що відповідач в судовому засіданні виявила бажання спілкуватись із своєю дитиною та займатись її вихованням. Крім того, відповідач пояснила, що написати заяву про позбавлення її батьківських прав запропонував її колишній чоловік, хоча вона не мала такого бажання. Суд не погодився із висновком органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, оскільки відповідач проти позбавлення батьківських прав заперечувала. Крім того, суд врахував, що в основу висновку покладено нотаріально посвідчену заяву ОСОБА_2 про її згоду на позбавлення батьківських прав. Доводи позивача про проходження ним військової служби та залишення дитини в зв`язку з цим без нагляду суд оцінив критично, оскільки мати дитини має бажання та спроможна виконувати свої материнські обов`язки. Також суд врахував, що рішення суду про позбавлення батьківських прав буде підставою для звільнення позивача зі збройних сил та дійшов висновку, що метою даного позову є створення штучних умов для звільнення ОСОБА_1 від виконання військового обов`язку. 
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – адвокат Голубчик І.В. просить скасувати рішення районного суду та ухвалити нове про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітньої дитини ОСОБА_4 . 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що рішення постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню. Вказано, що суд першої інстанції не звернув уваги на правову позицію Верховного Суду від 28 вересня 2021 року під час розгляду справи № 459/3411/18, згідно якої позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Також, сам лише факт заперечення відповідачем проти позову про позбавлення батьківських прав не свідчить про його інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку.
Всупереч оскаржуваному рішенню відповідачка з 29 липня 2024 року й по теперішній час не змінила свого ставлення до виховання дитини, нехтуючи судовим попередженням відносно неї, як матері дитини, а також порушує покладений на неї обов`язок відвідувати психолога з метою покращення умов виховання та налагодження контакту з дитиною.
У відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов від Міністерства оборони України зазначено, що рішення суду є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для зміни чи скасування судового рішення. Вказано, що під час розгляду даної справи необхідно враховувати правовий статус особи, яка звернулася з відповідним позовом. Звертають увагу на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 13 березня 2024 року у справі № 495/2284/23 про те, що дії учасників сімейних правовідносин мають бути добросовісними, характеризуватися чесністю, відкритістю й повагою до інших членів суспільства. Метою звернення до суду у вказаній справі, що переглядалася Верховним Судом стало звільнення від виконання військового обов`язку (проходження військової служби) і фактично пред`явлення військовослужбовцем, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, штучно створених умов та обставин, які можуть бути підставою для звільнення з військової служби в особливий період відповідно до статті 26 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу». 
Заслухавши учасників процесу, які з`явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до наступного. 
Частиною 3 ст. 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено, що сторони по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2  з 21 жовтня 2016 року перебували у зареєстрованому шлюбі.
Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 20 січня 2020 року шлюб між сторонами розірвано.
Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Черкаси. В графі батьки значаться: мати – ОСОБА_2 , батько – ОСОБА_1 .
З довідки ДНЗ (ясла-садок) комбінованого типу № 41 «Дударик» Черкаської міської ради вбачається, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є здобувачем освіти групи № 6 з 27 лютого 2023 року, регулярно відвідує дошкільний навчальний заклад. За час перебування дитини у закладі мати, ОСОБА_2 , жодного разу не з`являлася у закладі дошкільної освіти, не відвідувала свята і батьківські збори не цікавилася умовами перебування сина у закладі, не спілкувалася з вихователями. ОСОБА_6 зв`язку з членами родини не підтримує, аліменти не сплачує, у вихованні сина участі не бере. Дитину приводить і забирає батько ОСОБА_1 або бабуся ОСОБА_5 .
Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов проживання від 06 листопада 2023 року, дитина ОСОБА_7 , 2018 року народження, проживає разом з батьком ОСОБА_1 та бабусею ОСОБА_5 . Умови проживання малолітньої дитини є належними.
22 листопада 2023 року з урахуванням рішення комісії з питань захисту прав дитини ВК Черкаської міської ради від 15 листопада 2023 року № 40/45, органом опіки та піклування м. Черкаси складено висновок про доцільність позбавлення батьківських прав громадянки ОСОБА_2 відносно малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Ч. 1 ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Згідно з ч.1 ст. 14 ЗУ «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.
Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (ч. 2 ст. 15 ЗУ «Про охорону дитинства»).
Ч. 7 ст. 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно з ч.ч. 1-4 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.
Частинами 1, 2 та 4 ст. 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ст. 164 СК України. Зокрема, п.2 ч. 1 ст. 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини.
Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Згідно зі ст. 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.
Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.
Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків.
Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19), від 22 листопада 2023 року у справі № 1915/2789/12 (провадження № 61-14726св23).
Відповідно до ч. 1 ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді цієї категорії справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Стаття 9 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною згідно із Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейський суд з прав людини наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).
У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100).
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Колегія суддів погоджується з висновком районного суду про те, що під час розгляду справи не встановлено обставин, які б свідчили, що відповідач у справі ОСОБА_2 не бажає спілкуватися з сином та брати участь у його вихованні та що вона остаточно і свідомо самоусунулась від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Даний висновок суду підтверджується тим, що під час розгляду справи в суді першої інстанції, відповідач повністю заперечила доводи позовної заяви та повідомила суд, що має бажання спілкуватись з сином та виконувати свої обов`язки по його вихованню. 
Відповідно до ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим та суперечить інтересам дитини.
Колегія суддів вважає обґрунтованим висновок районного суду в частині не врахування висновку органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки в основу такого висновку було покладено лише нотаріально посвідчену заяву ОСОБА_2 про її згоду на позбавлення батьківських прав. Проти задоволення такої заяви ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечила та пояснила, що її написання було здійснено за порадою колишнього чоловіка.
Враховуючи вищевикладене, районний суд дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність обставин, що відповідач остаточно знехтувала своїми обов`язками відносно дитини, втратила цікавість до дитини, при цьому враховано, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом та в даному випадку суперечитимуть інтересам дитини. 
Разом з тим, судом першої інстанції також правомірно враховано ту обставину, що позивач ОСОБА_1 є військовослужбовцем ЗСУ, призваним на військову службу під час мобілізації та зроблено обґрунтований висновок, що метою заявленого позову є створення штучних умов для звільнення позивача від виконання військового обов`язку і рішення суду про позбавлення батьківських прав буде підставою для звільнення позивача з військової служби, а не для дотримання прав та інтересів неповнолітньої дитини, вихованням та піклуванням про яку, мають займатися саме батьки.
Доводи апеляційної скарги про те, що факт заперечення відповідачем проти позову не свідчить про її інтерес до дитини, а також посилання на правові позиції Верховного Суду, в яких зазначено, що позбавлення батьківських прав не тягне за собою невідворотніх наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав на спілкування з дитиною і побачення з нею відхиляються апеляційним судом, оскільки не спростовують висновків суду про недоведеність обставин свідомого та остаточного нехтування від виконання батьківських прав відносно дитини. Крім того, такі доводи апеляційної скарги не спростовують встановлених обставин справи відносно того, що відповідач бажає змінити своє ставлення до дитини, бажає з нею спілкуватись та займатись вихованням.
Враховуючи, що в даній справі не встановлено обставин свідомого винного нехтування відповідачем своїх батьківських обов`язків, рішення суду про відмову в задоволенні позовних вимог є законним і в даному випадку буде сприяти забезпеченню якнайкращих інтересів малолітньої дитини сторін у справі.
Висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку, при цьому, доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права при ухваленні рішення.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, 

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Голубчика Ігора Володимировича залишити без задоволення.
Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 29 липня 2024 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, викладених у статті 389 ЦПК України.
Повний текст постанови складено 09 січня 2025 року.

Судді