П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

26 грудня 2024 р.	м. Одеса	Справа № 400/8531/24	
                                                                                                                                            
Головуючий в 1 інстанції: Брагар В.С.
                                                                                    Дата і місце ухвалення 11.11.2024 р., м. Миколаїв
                      
  П`ятий апеляційний адміністративний  суд  в складі колегії суддів:  

                     судді – доповідача –  Шеметенко Л.П.
                                                  судді –  Градовського Ю.М.
                                                  судді –  Турецької І.О.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2024 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив суд:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невключення до загальних виплат, визначених у наказі командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 05.06.2024 року №157 про звільнення ОСОБА_1 з військової служби виплати одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожен повний календарний рік служби, за весь період календарної служби, встановленої частиною другою статті 15 Закону України від 20.12.1991 року №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», який становить 21 рік 03 місяці 08 днів (з урахуванням періоду попередньої служби);
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, за весь період календарної служби, встановленої частиною другою статті 15 Закону України від 20.12.1991 року №2011-ХІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», який становить 21 рік 03 місяці 08 днів (з урахуванням періоду попередньої служби) з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 року №44 «Про затвердження Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу».
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2024 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначає, що при звільненні з військової служби за станом здоров`я повинна виплачуватись одноразова грошова допомога у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний календарний рік служби, незалежно від наявності вислуги 10 років і більше, що узгоджується із висновками Верховного Суду. Апелянт вважає, що оскільки неузгодженості між нормативно-правовими актами, що врегульовують спірні правовідносини, усунуті не були, апелянт не повинен нести негативний тягар у вигляді позбавлення його права на відповідну виплату. Крім того, на думку апелянта, прямої заборони щодо виплати одноразової грошової допомоги у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний календарний рік служби військовослужбовцям, звільненим під час проведення мобілізації та дії воєнного стану, положення чинного законодавства не містять.
Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). 
Вислухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, позивач у період з 05.07.1999 року по 28.09.2015 року проходив службу в органах внутрішніх справ, у відповідності до наказу УМВС України в Миколаївській області №275 о/с від 28.09.2015 року згідно п. «б» ст. 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України (через хворобу) 30.09.2015 року був звільнений з органів МВС у запас Збройних Сил.
У період з 18.03.2022 року по 05.06.2024 року на підставі Указу Президента України від 24.02.2022 року №69/2022 «Про загальну мобілізацію» відповідно до мобілізаційного призначення за мобілізаційним планом позивач був призваний та проходив військову службу у Збройних Силах України за призовом під час мобілізації. Згідно наказу командира НОМЕР_2 окремого полку підтримки (по особовому складу) від 05.06.2024 року №88-РС, відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року №2232-XII у званні старшого солдата, з посади сапера відділення механізованих мостів взводу забезпечення руху роти забезпечення інженерного батальйону звільнено з військової служби у запас за підпунктом «б» (за станом здоров`я).
У відповідності до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 05.06.2024 року №157 згідно пп. «б» ч. 4 п. 2 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (за станом здоров`я за наявності інвалідності, якщо військовослужбовець не висловив бажання продовжувати військову службу) у званні «старший солдат військової служби за мобілізацією» з посади «сапер відділення механізованих мостів взводу забезпечення руху роти забезпечення інженерного батальйону військової частини НОМЕР_1 » з 05.06.2024 року позивача виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, звільнено зі Збройних Сил України у запас, з направленням облікових документів до ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Згідно зазначеного вище наказу командира військової частини НОМЕР_1 , вислуга років у Збройних Силах України становить: календарна - 19 років 10 місяців 04 дні; пільгова - 01 рік 05 місяців 04 дні, загальна - 21 рік 03 місяці 08 днів.
Також наказано провести наступні виплати:
щомісячну премію за особливий внесок у загальні результати служби в розмірі 544 %, виплатити надбавку за особливості проходження служби в розмірі 65 % посадового окладу з 01.06.2024 року по 05.06.2024 року.
Щорічна основна відпустка за 2022 рік не використана, компенсувати за невикористану щорічну основну відпустку у кількості 30 діб відповідно до абзацу 4 пункту 14 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Щорічна основна відпустка за 2023 рік використана в кількості 30 діб, компенсувати за невикористану щорічну основну відпустку у кількості 10 діб відповідно до абзацу 4 пункту 14 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Щорічна основна відпустка за 2024 рік не використана, компенсувати за невикористану щорічну основну відпустку у кількості 40 діб відповідно до абзацу 4 пункту 14 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Відповідно до постанови Кабінету міністрів України від 17.09.2014 року № 460, виплатити одноразову грошову допомогу в розмірі 4 % місячного грошового забезпечення за 26 (двадцять шість) повних календарних місяців служби), але не менше як 25 % місячного грошового забезпечення.
Виплатити грошову допомогу на оздоровлення за 2024 рік.
Матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань відповідно до Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України від 11.06.2008 року №260, за 2024 рік не отримував.
Як підставу для прийняття вказаного вище наказу зазначено: витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 05.06.2024 року №88-РС, рапорт старшого солдата ОСОБА_1 (вх. від 03.06.2024 року №3399 (озд.), від 05.06.2024 року №3435, обхідний квиток, припис №2452 від 05.06.2024 року.
Позивач зазначає, що він тричі, а саме 21.06.2024 року, 14.08.2024 року та 20.08.2024 року звертався на адресу командира військової частини НОМЕР_1 із аналогічними за змістом заявами, якими серед іншого просив: провести нарахування та забезпечити виплату одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, за весь період календарної служби (з урахуванням періоду попередньої служби), з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди та індексації грошового забезпечення, з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 року № 44, проте заяви позивача не були задоволені.
Позивач вважає, що дії відповідача є протиправними, тому для захисту своїх прав та інтересів звернувся з позовом до суду.
Суд першої інстанції, вирішуючи справу та відмовляючи в задоволенні позовних вимог, виходив з того, що відповідачем під час проведення розрахунку з позивачем при звільненні, не вчинено протиправних дій, оскільки позивач звільнений з органів внутрішніх справ за станом здоров`я та на момент звільнення з органів МВС набув право на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні. 
Переглядаючи справу в апеляційному порядку та надаючи оцінку рішенню суду першої інстанції в межах вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» № 2011-XII від 20.12.1991 (далі - Закон № 2011-XII).
Відповідно до статті 1 Закону №2011-XII соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Згідно підпункту 1 пункту 2 статті 15 Закону № 2011-XII (у редакції, чинній на час звільнення позивача з військової служби) передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби та військової служби за призовом осіб офіцерського складу, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, які звільняються з військової служби за станом здоров`я.
Згідно абзаців 23-24 підпункту 3 пункту 2 статті 15 Закону № 2011-XII у разі повторного звільнення військовослужбовців з військової служби одноразова грошова допомога, передбачена цим пунктом, виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, крім тих осіб, які при попередньому звільненні не набули права на отримання такої грошової допомоги.
Військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, виплата одноразової грошової допомоги, передбаченої цим пунктом, здійснюється за період такої служби з дня їх призову на військову службу без урахування періоду попередньої військової служби, на якій вони перебували, крім тих осіб, які при попередньому звільненні з військової служби не набули права на отримання такої грошової допомоги. Зазначена допомога виплачується на день звільнення таких військовослужбовців. Умови та порядок виплати одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, які звільняються з військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період або військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, визначаються Кабінетом Міністрів України.
Проаналізувавши вищезазначені положення, колегія суддів дійшла висновку, що вказані норми містять особливі умови виплати одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям, які проходили військову службу за призовом під час мобілізації, а саме: особливий суб`єкт отримання допомоги - військовослужбовець, який призваний на військову службу за призовом у зв`язку з мобілізацією; обмежений період виплати одноразової грошової допомоги - виплата здійснюється за період проходження військової служби за призовом у зв`язку із мобілізацією; при виплаті такої допомоги не враховується період попередньої військової служби у мирний час.
При цьому, вказана правова норма (абзац 24 підпункту 3 пункту 2 статті 15 Закону № 2011-XII) має бланкетну норму, яка відсилає до нормативно-правового акту Кабінету Міністрів України, яким врегульовано умови та порядок виплати одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, які звільняються з військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період або військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період
На виконання вказаної вище правової норми, постановою Кабінету Міністрів України від 17 вересня 2014 року № 460 затверджено Порядок та умови виплати деяким категоріям військовослужбовців одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби (далі - Порядок № 460).
Відповідно до п. п. 1, 2 Порядку № 460 військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період (далі - військовослужбовці) та звільняються із служби, виплачується одноразова грошова допомога (далі - допомога) в розмірі 4 відсотки місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний місяць служби, але не менш як 25 відсотків місячного грошового забезпечення.
Військовослужбовцям виплата допомоги здійснюється за період військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період або військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період із дня їх призову на відповідну військову службу без урахування періоду попередньої військової служби, на якій вони перебували, за винятком тих осіб, які при попередньому звільненні з військової служби не набули права на отримання грошової допомоги, передбаченої пунктом 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Згідно матеріалів справи,  позивач у період з 05.07.1999 року по 28.09.2015 року проходив службу в органах внутрішніх справ. У період з 18.03.2022 року по 05.06.2024 року позивач був призваний та проходив військову службу у Збройних Силах України за призовом під час мобілізації.
Відповідно до витягу із наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 05.06.2024 позивача виключено із списків особового складу військової частини та виплачено одноразову грошову допомогу по звільненню в розмірі 4% за двадцять шість повних місяців служби, але не менше 25% грошового забезпечення.
Таким чином, колегія суддів вважає, що позивач, який був призваний на військову службу за призовом у зв`язку з мобілізацією та під час дії воєнного стану звільнений з військової служби за підпунктом «б» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (за станом здоров`я - за наявності інвалідності (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), відповідно до абзацу 7 пункту 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Порядку №460 має право на отримання одноразової грошової допомоги в розмірі 4 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний місяць служби за період з 18.03.2022 року по 05.06.2024, але не менш як 25 % місячного грошового забезпечення. 
Згідно ч. 1 статті 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», в редакції станом на час звільнення позивача з Національної поліції України (28.09.2015 року) обов`язковою умовою для набуття права на призначення та виплату одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, є наявність вислуги 10 років і більше.
Відповідно до ст. 102 Закону України «Про Національну поліцію» виплата одноразової грошової допомоги після звільнення зі служби в поліції здійснюються в порядку та на умовах, визначених Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі - Закон 2262-ХІІ).
Згідно з положеннями статті 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (в редакції станом на час звільнення позивача з Національної поліції України) особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом та звільняються зі служби за станом здоров`я працівникам міліції (особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), які на момент опублікування Закону України «Про Національну поліцію» проходили службу в органах внутрішніх справ, мали календарну вислугу не менше п`яти років і до 7 листопада 2015 року були звільнені із служби в органах внутрішніх справ незалежно від підстав звільнення та продовжили роботу в Міністерстві внутрішніх справ або Національній поліції (їхніх територіальних органах, закладах і установах) на посадах, що заміщуються державними службовцями відповідно до Закону України «Про державну службу», а в навчальних, медичних закладах та науково-дослідних установах - на будь-яких посадах, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. 
Таким чином, як вірно встановлено судом першої інстанції,  при розрахунку такої допомоги не враховується період попередньої служби позивача в органах МВС, яку він проходив у період з 05.07.1999 року по 28.09.2015 року, оскільки на момент звільнення з органів МВС позивач набув право на отримання одноразової грошової допомоги. Натомість, посилання апелянта на відповідну практику Верховного Суду не є релевантними до обставин даної справи.
Отже, зважаючи на те, що позивач є військовослужбовцем, який призваний на військову службу під час мобілізації та звільнився, апеляційний суд констатує той факт, що відповідач правильно обчислив розмір встановленої одноразової грошової допомоги при звільненні позивача, застосувавши спеціальну правову норму, яка регулює спірні правовідносини.
З урахуванням викладеного, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують висновків суду першої інстанції, якими повно та правильно встановлено обставини справи і ухвалено судове рішення з дотриманням вимог норм матеріального та процесуального права.
Крім того, колегія суддів зазначає, що у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього.
Зокрема, у справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) зазначено, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Відповідно до положень статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,- 

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2024 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення постанови в повному обсязі безпосередньо до Верховного Суду

Судове рішення складено у повному обсязі 26.12.2024 р. 

Суддя – доповідач:                                                                                     Л.П.  Шеметенко 

Суддя:                                                                                                          Ю.М. Градовський

      Суддя:                                                                                                          І.О. Турецька