ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/15881/21                                                                   Суддя (судді) першої інстанції: Василенко Г.Ю.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2025 року                                                                                            м. Київ
          
Колегія Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
                                     судді-доповідача Кузьменка В. В.,
                                     суддів: Ганечко О. М., Василенка Я. М.,
                                        
розглянувши у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 31 травня 2022 року,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_2 звернулась до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, в якому просила:
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, що виявились у проведенні ОСОБА_3 розрахунку пенсії по інвалідності без виключення найбільш невигідних періодів індивідуального коефіцієнту заробітної плати, врахування страхового стажу роботи та доплати за понаднормативний стаж при призначенні пенсії відповідно до заяви від 02.08.2021;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області здійснити ОСОБА_3 перерахунок та виплату пенсії по інвалідності з виключенням найбільш невигідних періодів індивідуального коефіцієнту заробітної плати, врахуванням страхового стажу роботи та доплати за понаднормативний стаж при призначенні пенсії відповідно до заяви від 02.08.2021, з урахуванням раніше виплачених сум та висновків суду у даній справі.              
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 31 травня 2022 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог як таке, що ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення про задоволення позову в  повному обсязі.  
Доводи апелянта аналогічні викладеним у позовній заяві та стосуються того, що при призначенні пенсійних виплат, відповідач здійснив протиправний розрахунок суми коефіцієнтів заробітної плати визначивши 191 місяць (до оптимізації) та виключивши 32 місяці заробітної плати з 01.07.2014 по 30.06.2018 при цьому коефіцієнт заробітної плати після оптимізації збільшився. Зазначає, що пенсійним органом не взято до обрахунку розміру її пенсії довідки про заробітну плату за період з 01.08.1991 по 31.07.1995 з коефіцієнтом заробітку, який разом з оптимізованим періодом після 01.07.2000 разом складає 2,50. Таким чином, на думку позивача, пенсійний орган при здійсненні розрахунку її пенсійних виплат повинен був враховувати всі можливі варіанти і обрати найкращий для неї з них, однак відповідачем було відмовлено їй у цьому.
Виконуючи вимоги процесуального законодавства, колегія суддів ухвалила продовжити строк розгляду апеляційної скарги у відповідності до положень статті 309 КАС України.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.
Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 315, статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції скасовує її та ухвалює нове рішення, якщо визнає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та неправильно застосовано норми матеріального права або порушено норми процесуального права.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України, що підтверджується паспортом серії НОМЕР_1 , виданим Фастівським МРВ ГУ МВС України в Київській області 15.09.1996.
Позивач має статус громадянки, яка постійно проживає на території зони посиленого радіоекологічного контролю, що підтверджується відповідним посвідченням категорії 4 серії НОМЕР_2 від 09.11.1993.
ОСОБА_2 з 20.07.2021 є пенсіонером, перебуває на обліку у відповідача та отримує пенсію по другій групі інвалідності відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування"
16.08.2021 позивач, через свого представника, звернулась до пенсійного органу зі скаргою, в якій просила повідомити їй письмово підстави не врахування найбільш вигідного індивідуального коефіцієнту заробітку, стажу роботи та доплати за понаднормативний стаж, а також просила здійснити перерахунок пенсії по інвалідності при її призначенні.
Розглянувши звернення позивача, пенсійний орган, листом від 24.09.2021 №10430-16213/3-02/6-1000/21, повідомив, що заробітну плату для розрахунку пенсії позивача визначено за даними персоніфікованого обліку за період з 01.09.2000 по 31.05.2021; сума коефіцієнтів заробітної плати визначена за 191 місяць (до оптимізації) та за 159 місяців (після оптимізації); оптимізовано 32 місяці заробітної плати з 01.07.2014 по 30.06.2018; коефіцієнт заробітної плати після оптимізації збільшився з 1,58713 до 1,81956. Зазначає, що для розрахунку пенсії була взята середня заробтіна плата в України з якої сплачені страхові внески в розмірі 9118,81 грн., внаслідок чого середньомісячний заробіток позивача склав 16592,22 грн. (9118,81 грн. х 1,81956). При цьому коефіцієнт страхового стажу позивача становить 0,26750 (321 місяць). Також зазначив, що станом на 01.09.2021 розмір пенсії позивача по інвалідності з надбавками становить 3994,91 грн. (4438,79 грн. х 90%), де 90 - відсоток для обчислення пенсії по інвалідності, а 4438,79 грн. - розмір пенсії за віком (16593,59 грн. х 0,26750).
Не погоджуючись з такою відмовою відповідача, позивач звернулась з даним позовом до суду.
Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив, зокрема, з того, що відповідачем проведено оптимізацію та виключено з розрахунку найбільш невигідні періоди (з 01.07.2014 по 30.06.2018), в результаті чого індивідуальний коефіцієнт для обчислення пенсії склав 1,81956, а до оптимізації такий індивідуальний коефіцієнт складав 1,58713.
Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.
Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно приписів ст. 33 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (Закон № 1058) розмір пенсії по інвалідності особам з інвалідністю II групи - 90 відсотків пенсії за віком, обчисленої відповідно до статей 27 і 28 цього Закону. 
У відповідності до ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. 
Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України. 
Отже, основним документом який підтверджує наявний трудовий стаж є трудова книжка, і лише за її відсутності або відсутності у трудовій книжці відповідних записів, приймають уточнюючі довідки про періоди роботи не зазначені у трудовій книжці.
Відповідно до п.1 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» від 12 серпня 1993 року № 637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. 
Згідно з абз. 1 ч.1. ст. 27 Закону № 1058 розмір пенсії за віком визначається за формулою: 
П = Зп * Кс, де: П - розмір пенсії, у гривнях; Зп - заробітна плата (дохід) застрахованої особи, визначена відповідно до статті 40 цього Закону, з якої обчислюється пенсія, у гривнях; Кс - коефіцієнт страхового стажу застрахованої особи, визначений відповідно до статті 25 цього Закону. 
Відповідно до частини 1 статті 40 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» , для обчислення пенсії враховується заробітна плата (дохід) за весь період страхового стажу, починаючи з 1 липня 2000 року. За бажанням пенсіонера та за умови підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами або в разі, якщо страховий стаж, починаючи з 1 липня 2000 року, становить менше 60 місяців, для обчислення пенсії також враховується заробітна плата (дохід) за будь-які 60 календарних місяців страхового стажу підряд по 30 червня 2000 року незалежно від перерв.
При цьому для кожного пенсіонера визначається індивідуальний середньомісячний коефіцієнт заробітку, який обчислюється як середнє значення від ділення фактичної заробітної плати застрахованої особи в розрізі кожного місяця на величину середньої заробітної плати в Україні за відповідний період. 
Таким чином, чим вищим є рівень офіційної заробітної плати, тим більшим є індивідуальний коефіцієнт заробітку для обчислення пенсії та, відповідно, вищим розмір пенсії. 
Згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування ОСОБА_1 має відповідний заробіток, який береться органом ПФУ для розрахунку пенсійної виплати, при розрахунку підлягає оптимізації, тобто виключення найбільш невигідних періодів. 
При розрахунку коефіцієнтів заробітку позивача за період з 01.07.2000 року по 31.03.2021 року складає:
S коефіцієнтів заробітку ( з 01.07.2000 по 31.12.2000) = 2,14774; 
S коефіцієнтів заробітку ( з 01.01.2001 по 31.12.2001) = 12,27104; 
S коефіцієнтів заробітку ( з 01.01.2002 по 31.12.2002) = 22,28928; 
S коефіцієнтів заробітку ( з 01.01.2003 по 31.12.2003) = 24,24808; 
S коефіцієнтів заробітку ( з 01.01.2004 по 31.12.2004) = 18,21455; 
S коефіцієнтів заробітку ( з 01.01.2005 по 31.12.2005) = 19,83523;
S коефіцієнтів заробітку ( з 01.01.2006 по 31.12.2006) = 22,44968; 
S коефіцієнтів заробітку ( з 01.01.2007 по 31.12.2007) = 26,92739;
S коефіцієнтів заробітку ( з 01.01.2008 по 31.12.2008) = 21,89965; 
S коефіцієнтів заробітку ( з 01.01.2009 по 31.12.2009) = 3,41350;
S коефіцієнтів заробітку ( з 01.07.2010 по 31.12.2010) = 0,39403;
S коефіцієнтів заробітку ( з 01.01.2012 по 31.12.2012) = 23,86054;
S коефіцієнтів заробітку ( з 01.01.2013 по 31.12.2013) = 54,03443; 
S коефіцієнтів заробітку ( з 01.01.2014 по 31.12.2014) = 22,00601;
S коефіцієнтів заробітку ( з 01.01.2016 по 31.12.2016) = 2,07020;
S коефіцієнтів заробітку ( з 01.01.2017 по 31.12.2017) = 6,27316;
S коефіцієнтів заробітку ( з 01.01.2018 по 31.12.2018) = 5,89896;
S коефіцієнтів заробітку ( з 01.01.2019 по 31.12.2019) = 5,58843;
S коефіцієнтів заробітку ( з 01.01.2020 по 31.12.2020) = 6,15765;
S коефіцієнтів заробітку ( з 01.01.2021 по 31.03.2021) = 1,55107.
Коефіцієнт заробітку складає 301,53062/181 місяців = 1,66591. 
Відповідач здійснив протиправний розрахунок суми коефіцієнтів заробітної плати визначивши 191 місяць ( до оптимізації) та виключив 32 місяці заробітної плати з 01.07.2014 року по 30.06.2018 року: 
S коефіцієнтів заробітку ( з 01.07.2014 по 31.12.2014) = 0,0000;
S коефіцієнтів заробітку ( з 01.01.2016 по 31.12.2016) = 2,07020; 
S коефіцієнтів заробітку ( з 01.01.2017 по 31.12.2017) = 6,27316;
S коефіцієнтів заробітку ( з 01.01.2018 по 30.06.2018) = 5,89896;
При цьому коефіцієнт заробітної плати після оптимізації збільшився з 1,58713 до 1,81956 
Відповідачем не спростовано, що при здійсненні розрахунку пенсійної виплати він повинен враховувати всі можливі варіанти і обрати найкращий для пенсіонера.
Страховий стаж позивача складає 32 роки 1 місяць 14 дні та заробітку 15191,11 гривень за період з 01.07.2000 року по 02.08.2021 року, який розраховано із застосуванням показника середньої заробітної плати в Україні, з якої сплачено страхові внески, за 2018-2020 роки (9118,81 грн*1,66591 - коефіцієнт заробітку (до оптимізації без виключення невигідних періодів ) * 0,32083 у розмірі 4873,76 грн. пенсії за віком - 10%, тобто 4386,38 грн. пенсія по інвалідності (90% від пенсії за віком) + доплата за понаднормовий стаж становить 15191,11 грн * 17% = 2582,48 грн. 
Варіант розрахунку заробітку після оптимізації з виключенням 14 місяців найбільш невигідних коефіцієнтів заробітку: 
S коефіцієнтів заробітку ( з 01.01.2001 по 31.12.2001) = 12,27104; 
S коефіцієнтів заробітку ( з 01.01.2002 по 31.12.2002) = 22,28928;
S коефіцієнтів заробітку ( з 01.01.2003 по 31.12.2003) = 24,24808;
S коефіцієнтів заробітку ( з 01.01.2004 по 31.12.2004) = 18,21455;
S коефіцієнтів заробітку ( з 01.01.2005 по 31.12.2005) = 19,83523;
S коефіцієнтів заробітку ( з 01.01.2006 по 31.12.2006) = 22,44968;
S коефіцієнтів заробітку ( з 01.01.2007 по 31.12.2007) = 26,92739;
S коефіцієнтів заробітку ( з 01.01.2008 по 31.12.2008) = 21,89965;
S коефіцієнтів заробітку ( з 01.01.2012 по 31.12.2012) = 23,86054;
S коефіцієнтів заробітку ( з 01.01.2013 по 31.12.2013) = 54,03443;
S коефіцієнтів заробітку ( з 01.01.2014 по 31.12.2014) = 22,00601;
S коефіцієнтів заробітку ( з 01.01.2017 по 31.12.2017) = 6,27316;
S коефіцієнтів заробітку ( з 01.01.2018 по 31.12.2018) = 5,89896;
S коефіцієнтів заробітку ( з 01.01.2019 по 31.12.2019) = 5,58843;
S коефіцієнтів заробітку ( з 01.01.2020 по 31.12.2020) = 6,15765.
Коефіцієнт заробітку складає 291,95408/167 місяців = 1,75
Страховий стаж 32 роки 1 місяць 14 дні та заробітку 15957,91 гривень за період з 01.07.2000 року по 02.08.2021 року, який розраховано із застосуванням показника середньої заробітної плати в Україні, з якої сплачено страхові внески, за 2018-2020 роки (9118,81 грн*1,75 - коефіцієнт заробітку (після оптимізації з виключенням невигідних періодів)* 0,32083 у розмірі 5119,77 грн пенсії за віком - 10%, тобто 4607,80 грн пенсія по інвалідності (90% від пенсії за віком) + доплата за понаднормовий стаж становить 15957,91 грн * 17% = 2712,84 грн. Разом пенсія по інвалідності складає 7320,64 грн. 
Позивачем обґрунтовано вказано, на протиправність дій відповідача щодо не взяття до обрахунку пенсії довідки про заробітну плату за період з 01.08.1991 року по 31.07.1995 рік з коефіцієнтом заробітку, який разом з оптимізованим періодом після 01.07.2000 року разом складатиме 575,8877 / 241 місяць = 2,39 або 566,31116 / 227 = 2,50. 
Позивачу пенсія по інвалідності повинна бути призначена при стажі роботи 32 роки 1 місяць 14 дні та заробітку 22797,02 гривень за період з 01.08.1991 року по 31.07.1995 року та з 01.07.2000 року по 31.12.2020 року, який розраховано із застосуванням показника середньої заробітної плати в Україні, з якої сплачено страхові внески, за 2018-2020 роки (9118,81 грн* 2,50 - коефіцієнт заробітку (після оптимізації із виключенням невигідних періодів ) * 0,32083 у розмірі 7313,96 грн пенсії за віком - 10%, тобто 6582,57 гривень пенсія по інвалідності (90% від пенсії за віком). 
Позивач у відповідності до вимог ч. 2 ст. 56 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» має право на пільги щодо обчислення стажу роботи.
Право на пенсію в повному розмірі мають громадяни, віднесені до категорій 1, 2, 3, 4, за умови стажу роботи не менш як: чоловіки - 20 років, жінки - 15 років, із збільшенням пенсії на один процент заробітку за кожний рік роботи понад встановлений цим пунктом стаж, але не вище 75 процентів заробітку». 
В демократичні державі громадяни мають бути впевнені в своїх законних очікуваннях, при цьому зменшення відповідних коефіцієнтів стажу роботи та індивідуального коефіцієнту заробітної плати при призначенні пенсії ОСОБА_1 порушує принцип належного очікування та ясності закону, а разом з цим і принцип верховенства права. 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у пунктах 52, 56 рішення від 14.10.2010 у справі «Щокін проти України» зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у світлі практики Суду. На думку ЄСПЛ, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника. Таким чином, у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.
Водночас, положеннями статті 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06.11.2018 у справі № 812/292/18 зазначила, що норми законодавства, які допускають неоднозначне або множинне тлумачення, завжди трактуються на користь особи.
У постанові від 13.02.2019, що винесена Великою Палатою Верховного Суду у зразковій справі № 822/524/18 із посиланням на положення статей 1, 8, 92 Конституції України, а також на статтю 9 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права зроблено висновок, що у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, наявність у національному законодавстві правових «прогалин» щодо захисту прав людини та основних свобод, зокрема, у сфері пенсійного забезпечення, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.
Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до статті 2 КАС України метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Ця мета перекликається зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Відповідно до неї кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Європейський суд з прав людини у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту. Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», № 40450/04, пункт 64).
Засіб юридичного захисту має бути «ефективним» в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (рішення у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey), № 21987/93, пункт 95).
При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (рішення у справі «Джорджевич проти Хорватії» (Djordjevic v Croatia), № 41526/10, пункт 101; рішення у справі «Ван Остервійк проти Бельгії» (VanOosterwijck v Belgium), №7654/76 пункти 36-40). Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.
Крім того, Конституційний Суд України у рішенні від 30.01.2003 № 3-рп/2003 підкреслив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).
Відповідно до частини 1 статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. При цьому за своєю суттю правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 №3-рп/2003).
З огляду на вищевказане, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову підлягає скасуванню, як таке, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Відтак, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню, з ухваленням постанови про задоволення позовних вимог.
Відповідно до частини шостої статті 139 КАС України якщо суд апеляційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно ч. ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. 
Крім того, в апеляційній скарзі позивач просив стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6  000 грн, на підтвердження понесення яких надав відповідні докази (додаток до договору про надання правової допомоги, ордер на надання правничої (правової) допомоги, рахунок на оплату, платіжне доручення на суму 6  000 грн).
В силу приписів ч. 1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно п. п. 1, 2 ч. 3 ст. 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу та витрати сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду;
За правилами ч. ч. 1, 2 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Приписи ч. 3 ст. 134 КАС України визначають для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до ч. 4 ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
При цьому в силу положень ч. 5 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Частиною 1 ст. 139 КАС України встановлено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Згідно ч. 9 ст. 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
З аналізу зазначених норм вбачається, що документально підтверджені судові витрати належать компенсації стороні, що не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. При цьому, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, відноситься до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.
Колегія суддів також приймає до уваги позицію Великої Палати Верховного Суду, яка вказує на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (п. 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).
Зважаючи на наведені вище приписи ст. ст. 132, 134, 139 КАС України, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21.03.2018 у справі № 815/4300/17, від 11.04.2018 у справі № 814/698/16.
При цьому, згідно ч. 7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).
Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).
Так, з метою отримання послуг з професійної правничої допомоги, Бойко О.Є. звернувся до адвоката, та на підтвердження понесення судових витрат надав відповідні документи.
Колегія суддів погоджується з тим, що з огляду на наведені вище обставини, внаслідок судового розгляду справи відповідач був вимушений понести витрати на професійну правничу допомогу.
Колегія суддів враховує висновок Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду, викладений у постанові від 28 грудня 2020 року у справі № 640/18402/19, відповідно до якого, розмір винагороди за надання правової допомоги визначений у договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу.
Оцінивши докази на підтвердження понесення відповідачем витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів вважає, що вартість правничої допомоги є необґрунтованою з урахуванням складності справи та часу, витраченого адвокатом на виконання відповідних робіт, та є завищеним з урахуванням обставин справи.
Відповідно до ч. ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Колегія суддів зауважує, що матеріалами справи підтверджено понесення відповідачем витрат на правову допомогу, втім сума таких витрат, на думку колегії суддів, підлягає зменшенню.
Як вже було зазначено вище, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02.07.2020 в справі №362/3912/18 та додатковій постанові Верховного Суду від 30.09.2020 у справі №201/14495/16-ц.
Так, у справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява №34884/97, п. 30, ECHR 1999-V).
У пункті 269 Рішення у цій справі Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).
Суд апеляційної інстанції зазначає, що наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.
Подібні висновки викладено в постановах Верховного Суду від 02.07.2020 у справі № 362/3912/18 та від 31.07.2020 у справі № 301/2534/16-ц.
Так, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004 у справі «Меріт проти України».
Отже, при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, слід виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи.
Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Водночас, адвокат самостійно визначається зі стратегією захисту інтересів свого клієнта та алгоритмом дій задля задоволення вимог останнього та найкращого його захисту.
З огляду на викладене, проаналізувавши належним чином матеріали справи та долучені представником відповідача докази на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів приходить до висновку, що витрати на правову допомогу на загальну суму 6  000,00 грн не відповідають критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої необхідності), є завищеними, та підлягають зменшенню до 2500 грн.
Разом з тим, апеляційний суд враховує правові висновки Європейського суду з прав людини, викладені в рішеннях від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004 у справі «Меріт проти України», у справі «East/West Alliance Limited» проти України» та «Ботацці проти Італії» (заява № 34884/97, п. 30), в яких ЄСПЛ, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
В контексті викладеного вище, судова колегія приходить до висновку щодо наявності підстав для відшкодування на користь позивача судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 2500,00 грн.
Згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).
Керуючись статтями ст. ст. 242, 243, 246, 250, 308, 310, 317, 321, 322, 325, 328, 329, 331 КАС України,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 31 травня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії - задовольнити.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 31 травня 2022 року - скасувати та прийняти постанову, якою позовні вимоги задовольнити.
Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, що виявились у проведенні ОСОБА_3 розрахунку пенсії по інвалідності без виключення найбільш невигідних періодів індивідуального коефіцієнту заробітної плати, врахування страхового стажу роботи та доплати за понаднормативний стаж при призначенні пенсії відповідно до заяви від 02.08.2021.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області здійснити ОСОБА_3 перерахунок та виплату пенсії по інвалідності з виключенням найбільш невигідних періодів індивідуального коефіцієнту заробітної плати, врахуванням страхового стажу роботи та доплати за понаднормативний стаж при призначенні пенсії відповідно до заяви від 02.08.2021, з урахуванням раніше виплачених сум та висновків суду у даній справі.              
Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (код ЄДРПОУ 22933548) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2  500 (дві тисячі п`ятсот) гривень 00 копійок.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач                                                                        В. В. Кузьменко 

Судді:                                                                                           Я. М. Василенко

                                                                                                    О. М. Ганечко