ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
19 лютого 2025 року
м. Київ
 
справа № 367/10126/19
провадження № 61-17218св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., 
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 , 
відповідач -  ОСОБА_2 , 
третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Бучанської міської ради Київської області,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на постанову Київського апеляційного суду від 27 листопада 2024 року у складі колегії суддів: Стрижеуса А. М., Поливач Л. Д., Шкоріної О. І., 
ВСТАНОВИВ:
1.    Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог 
У грудні 2019 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа -Служба у справах дітей та сім`ї Бучанської міської ради Київської області, про збільшення розміру аліментів на утримання дитини та позбавлення батьківських прав.
Позовна заява мотивована тим, що 11 серпня 2011 року між нею та        ОСОБА_2 було укладено шлюб, від якого у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дочка - ОСОБА_4 . Проте, ще задовго до народження дитини, а саме   ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто через три місяці після реєстрації шлюбу, ОСОБА_2 , дізнавшись про її вагітність, покинув її. З того часу і до сьогодні відповідач не цікавився їх життям та здоров`ям.
У свідоцтві про народження дитини батьком вказаний ОСОБА_2 згідно з вимогами статті 133 СК України, оскільки на той час вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ним.
Вона неодноразово намагалася зв`язатися із відповідачем та його родиною, однак останні не реагували, спілкуватися не бажали.
За весь цей час ОСОБА_2 жодної матеріальної допомоги їй з дочкою не надавав, не цікавився ними, а лише після ухвалення Приморським районним судом м. Одеси рішення від 10 червня 2013 року у справі № 522/1442/13-ц про стягнення аліментів та відкриття 05 червня 2014 року виконавчого провадження № НОМЕР_1 почав сплачувати аліменти у розмірі 486 грн на місяць. Проте вказані незначні кошти на утримання дочки відповідач сплачував не довго, наразі має заборгованість зі сплати аліментів за півтора роки. При цьому, розмір стягнутих судом з відповідача аліментів не відповідає вимогам СК України, тому він підлягає зміні, оскільки відповідач працює і згідно з його щорічної декларації має можливість сплачувати аліменти у більшому розмірі. 
Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 24 листопада 2014 року у справі № 522/17949/14-ц за її позовом шлюб між ними було розірвано.
Крім того, заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеса від 16 грудня 2015 року у справі № 522/17184/15-ц за її позовом надано їй дозвіл на необмежені поїздки за кордон з дитиною без згоди другого з батьків до досягнення дитиною повноліття.
У березні 2015 року вона з дочкою переїхала до м. Буча Київської області, де проживала без реєстрації шлюбу з ОСОБА_5 , з яким 04 червня 2016 року вона одружилася. У шлюбі з ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 у неї народилася інша дочка - ОСОБА_6 .
Позивачка зазначала, що старша дочка - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , взагалі не знає свого біологічного батька, жодного разу в житті вона його не бачила. ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , вважає своїм рідним батьком ОСОБА_7 , який піклується про неї, називає її своєю дочкою, постійно відводить та забирає її зі школи. Крім того, ОСОБА_5 бажає удочерити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Оскільки ОСОБА_2 участі у вихованні дочки та її матеріальному забезпеченні не приймає, не цікавиться життям дитини, її навчанням, безпекою та станом здоров`я, взагалі не спілкується із нею, має заборгованість зі сплати аліментів, тому позивачка вважала за доцільне позбавити відповідача батьківських прав відносно дочки - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . 
При цьому, доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , відносно малолітньої дочки - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , також підтверджується висновком органу опіки та піклування Бучанської міської ради Київської області, затвердженого рішенням виконавчого комітету Бучанської міської ради Київської області від 19 січня 2019 року № 763. 
Згідно з частиною другою статті 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. 
З огляду на викладене,  ОСОБА_1 просила суд: 
 - збільшити розмір аліментів, стягнутих за рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10 червня 2013 року у справі № 522/1442/13-ц з ОСОБА_2 на її користь на утримання дочки - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , а саме у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку, але не менше, ніж  50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття. 
 - позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітньої дочки -  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції 
Заочним рішенням Ірпінського районного суду Київської області від 21 липня 2021 року у складі судді Мерзлого Л. В. позов  ОСОБА_1 задоволено. 
Позбавлено  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , батьківських прав відносно малолітньої дочки -  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . 
Змінено спосіб стягнення аліментів, що стягуються з  ОСОБА_2  на користь  ОСОБА_1 на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 червня 2013 року у справі № 522/1442/13-ц у розмірі 486 грн щомісячно.
Стягнуто з  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , на користь  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , аліменти на утримання дочки -  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше, ніж 50 % прожиткового мінімуму, встановленого законодавством України для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дати набрання рішенням законної сили, і до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_7 .
Вирішено питання розподілу судових витрат. 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню та утриманню своєї малолітньої дочки, свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками, а тому є передбачені законом підстави для позбавлення відповідача батьківських прав відносно його малолітньої дитини.
Крім того, позивачкою належним чином обґрунтовано позовні вимоги щодо     зміни способу стягнення та розміру аліментів на утримання дитини, а тому суд, діючи в інтересах дитини, дійшов висновку про задоволення таких вимог та стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на утримання дитини у розмір 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) батька, але не менш ніж 50 % прожиткового мінімуму, встановленого законодавством України для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття.
Суд першої інстанції послався на відповідні правові висновки Верховного Суду України.
У березні 2023 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 звернувся до Ірпінського міського суду Київської області із заявою про перегляд заочного рішення Ірпінського міського суду Київської області від 21 липня 2021 року.
Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 01 липня 2024 року у задоволенні клопотання представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 про поновлення строку на звернення до суду із заявою про перегляд заочного      рішення суду відмовлено. Заяву представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3   про перегляд заочного рішення Ірпінського міського суду Київської області від 21 липня 2021 року залишено без задоволення
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 27 листопада 2024 року апеляційну скаргу представника  ОСОБА_2 -  ОСОБА_8 задоволено.
Заочне рішення Ірпінського районного суду Київської області від 21 липня 2021 року скасовано. Ухвалено нове судове рішення, яким позовні вимоги    ОСОБА_1 про збільшення розміру аліментів на утримання дитини задоволено.
Змінено спосіб стягнення аліментів, що стягуються з  ОСОБА_2  на користь  ОСОБА_1 на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси  від 10 червня 2013 року у справі № 522/1442/13-ц про стягнення аліментів у розмірі 486 грн, щомісячно.
Стягнуто з   ОСОБА_2 ,     ІНФОРМАЦІЯ_5 , на користь   ОСОБА_1 ,    ІНФОРМАЦІЯ_6 , аліменти на утримання дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у розмірі 1/4 частини      всіх видів заробітку (доходу), але не менше, ніж 50 % прожиткового мінімуму, встановленого законодавством України для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дати набрання рішенням законної сили, і до досягнення дитиною повноліття, тобто до     ІНФОРМАЦІЯ_7 . 
У задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа -Служба у справах дітей та сім`ї Бучанської міської ради Київської області, про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат. 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що   ОСОБА_2 не було належним чином повідомлено про дату, час і місце розгляду справи, що в силу пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового судового рішення, оскільки відповідач обґрунтовував апеляційну скаргу такою підставою. 
Ухвалюючи нове судове рішення про часткове задоволення позову          ОСОБА_1 , апеляційний суд виходив із того, що позбавлення            ОСОБА_2  батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено. 
Матеріали справи не містять відомостей про те, що стосовно ОСОБА_2 застосовувалося попередження про необхідність зміни ставлення до виховання дитини, або що на орган опіки та піклування покладався обов`язок здійснювати контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, на який посилається позивачка, є недостатньо обґрунтованим, оскільки у вказаному висновку відсутні докази самоусунення ОСОБА_2 від виконання батьківських обов`язків, також необґрунтовано відсутність бажання ОСОБА_2 приймати участь у вихованні дитини, органом опіки та піклування не вжито будь-яких заходів для проведення зустрічей з ОСОБА_2 для повного та всебічного з`ясування обставин можливості чи неможливості виконання ним батьківських обов`язків.
Разом з тим, згідно з рішення Апеляційного суду Одеської області від 16 липня 2015 року у справі № 522/3362/14-ц за позовом представника ОСОБА_9 - ОСОБА_10 , до ОСОБА_2 , третя особа - орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про позбавлення батьківських прав, вбачається, що ОСОБА_2 було заявлено зустрічний позов до ОСОБА_9 , третя особа - орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про зобов`язання не чинити перешкоди у спілкуванні з дитиною та визначення способу участі у її вихованні. 
Отже, факт того, що ОСОБА_2 заявляв зустрічний позов до ОСОБА_9 про зобов`язання не чинити перешкоди у спілкуванні з дитиною та визначення способу участі у її вихованні, є свідченням того, що ОСОБА_2 бажав та бажає приймати участь у вихованні ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Таким чином, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів невиконання своїх батьківських обов`язків ОСОБА_2 , а саме те, що він не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти, а також його не бажання приймати участі у вихованні дитини.
Щодо зміни розміру аліментів, стягнутих з відповідача щомісячно у розмірі 486 грн на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 червня 2013 року у справі № 522/1442/13-ц, то апеляційний суд виходив із того, що Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» збільшено прожитковий мінімум на дітей від 6 до 18 років та встановлено його у розмірі 3 ?196 грн.Отже, враховуючи положення частини другої статті 182 СК України, якою встановлено, що мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, мінімальний розмір аліментів на дитину від 6 до 18 років становить 1 598 грн. З огляду на викладене, стягнуті з відповідача аліменти за рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10 червня 2016 року у розмірі 486 грн є недостатніми.
Доводи відповідача про відсутність доказів зміни його майнового стану є безпідставними, оскільки мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а стягненні аліменти відповідно до рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 червня 2016 року у розмірі 486 грн, не відповідають вимогам СК України в частині мінімально можливого розміру аліментів, тому відсутність доказів змін майнового стану не є підставою для відмови у позові у цій частині.
Апеляційний суд послався на відповідні правові висновки Верховного Суду та прецедентну практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі представник ОСОБА_2  - ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване судове рішення апеляційного суду скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову  ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі. 
ОСОБА_1 постанову Київського апеляційного суду від 27 листопада 2024 року у касаційному порядку не оскаржувала. Отже, судове рішення апеляційного суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав у силу вимог статті 400 ЦПК України в касаційному порядку не переглядається. 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 січня 2025 року відкрито касаційне провадження у вищевказаній справі та витребувано її матеріали з Ірпінського районного суду Київської області.Підставами касаційного оскарження зазначено пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України. 
У січні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду. 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 лютого 2025 року справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей та   сім`ї Бучанської міської ради Київської області, про збільшення розміру аліментів на утримання дитини та позбавлення батьківських прав, за касаційною скаргою представника ОСОБА_2  - ОСОБА_3 на постанову Київського апеляційного суду від 27 листопада 2024 року призначено до судового розгляду. 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3  мотивована тим, що апеляційний суд належним чином не дослідив усіх обставин справи, не врахував, що у відповідача наявна друга дитина від іншого шлюбу, що об`єктивно зменшує його платоспроможність у зв`язку необхідністю фінансової підтримки нової сім`ї. Позивачкою не доведено покращення майнового становища відповідача для збільшення розміру аліментів, а тому суду не було підстав для зміни способу стягнення та збільшення розміру аліментів. 
Посилається на відповідні правові висновки Верховного Суду. 
Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
11 серпня 2011 року між  ОСОБА_11  та  ОСОБА_2 зареєстровано шлюб, від якого у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дочка - ОСОБА_4 . 
До народження дитини сторони у справі припинили шлюбні відносини та почали проживати окремо. 
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10 червня 2013 року у справі № 522/1442/13-ц позов ОСОБА_9 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 на утримання їх малолітньої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , суму у розмірі 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, а саме 486 грн, починаючи від дня пред`явлення позову, а саме з 21 січня 2013 року і до повноліття дитини, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_7 . 
05 червня 2014 року на виконання вказаного рішення суду Приморським відділом Державної виконавчої служби України відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1.
Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 24 листопада 2014 року у справі № 522/17949/14-ц за позовом ОСОБА_9 шлюб між сторонами розірвано.
Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеса від 16 грудня 2015 року у справі № 522/17184/15-ц ОСОБА_9 надано дозвіл на необмежені поїздки за кордон за межі України з дитиною - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , без згоди та супроводу другого з батьків - ОСОБА_2 до досягнення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , повноліття. 
04 червня 2016 року між   ОСОБА_12 та  ОСОБА_5 зареєстровано шлюб, від якого у них ІНФОРМАЦІЯ_3 народилася дочка - ОСОБА_6 .
Згідно з висновком органу опіки та піклування Бучанської міської ради Київської області, затвердженого рішенням виконавчого комітету Бучанської міської ради Київської області від 19 січня 2019 року № 763, орган опіки та піклування, діючи виключно в інтересах малолітньої дитини та дбаючи про її краще майбутнє, вважав за доцільне позбавити батьківських прав громадянина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , відносно малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Постановою Апеляційного суду Одеської області від 16 липня 2015 року у справі № 522/3362/14-ц за позовом представника ОСОБА_9 - ОСОБА_10 до ОСОБА_2 , третя особа - орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про позбавлення батьківських прав, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_9 , третя особа - орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про зобов`язання не чинити перешкоди у спілкуванні з дитиною та визначення способу участі у її вихованні, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 лютого 2015 року змінено й ухвалено нове рішення. У задоволенні позову представника ОСОБА_9 - ОСОБА_10 до ОСОБА_2 , третя особа - орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про позбавлення батьківських прав відмовлено. В іншій частині рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 залишено без змін. 
 
2. Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що судове рішення апеляційного суду в оскаржуваній частині ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Надаючи правову оцінку встановленим судами обставинам справи та доводам касаційної скарги, а також виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 400 ЦПК України, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до частин першої-другої статті 27 вказаної Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Отримувати підвищений мінімальний розмір аліментів - це безумовне право, визначене законом, яке захищається в судовому порядку саме в інтересах дитини.
Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (стаття 180 СК України).
Відповідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.
Статтею 182 СК України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3^1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3^2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. 
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. 
Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. 
Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.
Згідно зі статтею 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Зазначене також роз`яснено судам у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів».
Ураховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не є незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.
СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (частина третя статті 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки).
При розгляді позовів, заявлених із зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).
Указане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 05 лютого 2014 року № 6-143цс13, і неодноразово підтриманою Верховним Судом у постановах: від 30 червня 2020 року, у справі № 343/945/19, провадження № 61-2057св20, від 12 січня 2022 року у справі № 545/3115/19, провадження № 61-18145св20, від 23 травня 2022 року у справі № 752/26176/18, провадження № 61-16697св21, та інших.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У справі, яка переглядається Верховним Судом, апеляційним судом установлено, що сторони перебували у шлюбі з 01 серпня 2011 року, який заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 24 листопада 2014 року у справі № 522/17949/14-ц було розірвано.
У шлюбі у них народилася дочка - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . 
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10 червня 2013 року у справі № 522/1442/13-ц позов ОСОБА_9 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 на утримання їх малолітньої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , суму у розмірі 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, а саме 486 грн, починаючи від дня пред`явлення позову, а саме з 21 січня 2013 року, і до повноліття дитини, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_7 . 
Звертаючись до суду з указаним позовом,   ОСОБА_1 посилалася на те, що стягнутий судом з відповідача у 2013 році розмір аліментів у твердій грошовій   сумі - 486 грн є недостатнім для утримання дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , тоді як ОСОБА_2 згідно з його щорічної декларації працює начальником управління захисту споживачів Держпродспоживслужби в Київській області і має дохід у розмірі 358 509 грн, а тому він має можливість сплачувати аліменти на утримання дочки у більшому розмірі. 
Відповідно до частини другої статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Відповідно до частини третьої статті 182 СК України суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.
Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» збільшено прожитковий мінімум на дітей від 6 до 18 років та встановлено його у розмірі 3 ?196 грн.
Отже, враховуючи положення частини другої статті 182 СК України мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину від 6 до 18 років становить 1 598 грн. 
З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що стягнуті з відповідача аліменти за рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10 червня 2016 року у розмірі 486 грн є недостатніми, оскільки вказаний розмір аліментів суперечать положенням СК України про те, що мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Верховний Суд зауважує, що у цій справі, змінюючи спосіб стягнення аліментів, апеляційний суд виходив із встановленого законодавством мінімально гарантованого розміру аліментів на одну дитину, який не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. А за рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10 червня 2013 року у справі № 522/1442/13-ц з ОСОБА_2 на користь позивачки стягнуто на утримання дочки меншу суму, а саме 486 грн, починаючи від дня пред`явлення позову - з 21 січня 2013 року, і до повноліття дитини, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_7 . 
Верховний Суд звертає увагу на те, що зміна законодавцем мінімального     розміру аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів на одну дитину, не є підставою для зміни розміру аліментів відповідно до статті 192 СК України (див.: постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року у справі № 632/580/17, провадження № 61-51сво18).
Разом з тим, у цій справі позивачка заявила, по суті, вимогу не про зміну (збільшення) розміру аліментів, а про зміну способу їх присудження, тобто зміну розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду від 10 червня 2013 року у справі № 522/1442/13-ц, у певній твердій грошовій сумі на розмір аліментів у частці від заробітку батька дитини. Зазначене відповідає вимогам статей 181-184, 192 СК України. До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 і така практика не змінювалася. 
Доводи касаційної скарги про те, що апеляційним судом не враховано наявності у відповідача другої дитини від іншого шлюбу до уваги не береться, так як у заяві про перегляд заочного рішення і в апеляційній скарзі відповідач про наявність другої дитини від іншого шлюбу не зазначав, відповідних доказів апеляційному суду не надав, а згідно з частиною першою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Разом з тим, Верховний Суд зазначає, що наявність другої дитини від іншого шлюбу саме по собі не є підставою для зменшення мінімально гарантованого розміру аліментів на одну дитину, який встановлений частиною другою статті 182 СК України.
Посилання касаційної скарги на те, що позивачкою не доведено позовних вимог в частині зміни розміру аліментів, а суд апеляційної ухвалив судове рішення на припущеннях, є безпідставними, так як у матеріалах справи містяться докази, у тому числі долучена позивачкою копія щорічної декларації відповідача, як особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування. Цивільний процес здійснюється на засадах змагальності (статті 12, 81 ЦПК України), суд оцінив докази і доводи позивачки відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, а відповідач жодних доказів на спростування вимог позивачки не надав. 
Інших доводів касаційна скарга не містить. 
Висновки суду апеляційної інстанцій не суперечать висновкам Верховного Суду, на які містяться посилання у касаційній скарзі.
Порушень судом норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи суд касаційної інстанції не встановив. При цьому не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України). 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
Щодо судових витрат
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_2  - ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Постанову Київського апеляційного суду від 27 листопада 2024 року в частині позовних вимог  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Бучанської міської ради Київської області, про збільшення розміру аліментів на утримання дитини залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                   Д. Д. Луспеник
 
Судді:                                                                             І. Ю. Гулейков
 
                                                                                      Б. І. Гулько
 
                                                                                      Г. В. Коломієць
 
                                                                                      Р. А. Лідовець