УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 січня 2025 року
м. Київ
справа № 669/279/22
провадження № 51-5652 ск 24
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянувши касаційну скаргу прокурора на ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 30 вересня 2024 року щодо ОСОБА_4 ,
встановив:
Як вбачається із касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень, вироком Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 06 лютого 2024 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 1 ст.137 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 1 рік з позбавленням права займати посади, пов`язаними з викладанням фізичної культури, строком два роки.
Відповідно до статті 75 КК України, ОСОБА_4 звільнено від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, встановлено іспитовий строк тривалістю 1 рік.
Не погоджуючись із вказаним вироком суду, прокурор, представник потерпілої та захисник подали апеляційні скарги. 
Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 30 вересня 2024 року клопотання захисника обвинуваченої ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 про звільнення її від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 137 КК України на підставі вимог ст.49 КК України та закриття провадження, задоволено.
Вирок Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 06 лютого                    2024 року, яким  ОСОБА_4  визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 137 КК України, скасовано.
На підставі ч. 1 ст. 49 КК України звільнено ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності за вчинене нею кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 137 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.
На підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України закрито кримінальне провадження №12019240090000147, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань                     01 листопада 2019 року за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 137 КК України.
У поданій касаційній скарзі прокурор порушує питання про скасування ухвали апеляційного судуу зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Прокурор вказує, що органами досудового розслідування ОСОБА_4 обвинувачувалась у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 137 КК України. Проте судом першої інстанції вироком від         06 лютого 2024 року необгрунтовано перекваліфіковано дії останньої з ч. 2 на ч. 1 ст. 137 КК України, оскільки відсутня кваліфікуюча ознака ч. 2 вказаної статті - тяжкі наслідки. Водночас апеляційні скарги прокурора та представника потерпілої залишились не розглянуті апеляційним судом. При цьому вказаним судом було ухвалою, а не вироком, як це передбачено нормами КПК України, фактично визнано  ОСОБА_4 винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 137 КК України, чим погіршено її становище. 
Заслухавши доповідь судді, перевіривши долучені до скарги копії судових рішень, обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних підстав.
Доводи касаційної скарги прокурора про істотні порушення вимог кримінального процесуального закону при винесенні оскаржуваного судового рішення колегія суддів вважає необґрунтованими, з огляду на таке.
Згідно зі ст. 433 КПК України касаційний суд перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.
Відповідно до вимог ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Нормами п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України передбачено, що кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.
Звільнення від кримінальної відповідальності - це відмова держави в особі відповідного суду від офіційного осуду, призначення покарання та визнання судимою особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, у випадках, передбачених КК України та у порядку, встановленому КПК України.
Однією з підстав звільнення особи від кримінальної відповідальності є закінчення строків давності, визначених ст. 49 КК України.
За приписами ч. 4 ст. 286 КПК України, якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання. Ця норма, як і положення ст. 49 КК України є імперативними нормами, які передбачають не право суду, а його обов`язок розглянути відповідне питання.
Положеннями п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України передбачено, що особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло п`ять років - у разі вчинення нетяжкого злочину, крім випадку, передбаченого у пункті 2 цієї частини.
Відповідно до ч. 2, 3 ст. 49 КК України перебіг давності зупиняється, якщо особа, що вчинила кримінальне правопорушення, ухилилася від досудового розслідування або суду. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання, а з часу вчинення кримінального проступку - п`ять років. У цьому разі особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з часу вчинення кримінального правопорушення минуло п`ятнадцять років. Перебіг давності переривається, якщо до закінчення зазначених у частинах першій та другій цієї статті строків особа вчинила новий злочин, за винятком нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк не більше двох років.
Як убачається з копії ухвали апеляційного суду, усудовому засіданні 30 вересня 2024 року захисник ОСОБА_4 - адвокат ОСОБА_5 заявив клопотання про звільнення останньої від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 137 КК України на підставі вимог ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності та закриття кримінального провадження.
При цьому  ОСОБА_4 підтримала заявлене клопотання захисника та просила її звільнити від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 137 КК України на підставі вимог статті 49 КК України та закрити провадження.
Прокурор не заперечував проти задоволення вказаного клопотання, але після розгляду вимог апеляційної скарги прокурора та встановлення наявності в діях обвинуваченої ознак вчинення кримінального правопорушення, передбаченого саме ч. 2 ст. 137 КК України.
Суд апеляційної інстанції, розглянувши клопотання захисника, дійшов висновку, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 137 КК України, відповідно до положень статті 12 КК України та санкції вказаної статті, за класифікацією відноситься до нетяжкого злочину.
Звільнення особи від кримінальної відповідальності є обов`язком суду у разі настання обставин, передбачених ч. 1 ст. 49 КК України, за наявності згоди підозрюваного, обвинуваченого, засудженого на звільнення на підставі спливу строків давності.
При цьому апеляційний суд встановив, що у даному провадженні строк давності злочину слід обчислювати з дня його вчинення - 18 вересня 2019 року, відповідно до обвинувального акту та вироку суду. Оскільки з дня вчинення обвинуваченою ОСОБА_4 кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 137 КК України минуло понад 5 років, то строк давності притягнення обвинуваченої до відповідальності, передбачений пунктом 3 частини 1 статті 49 КК України, сплив.
Крім того, з копії ухвали апеляційного суду вбачається, що в матеріалах справи відсутні відомості щодо вчинення обвинуваченою іншого кримінального правопорушення, а також щодо ухилення останньої від органів досудового розслідування або суду, тому перебіг давності не зупинявся, підстав для застосування положень частини 3 статті 49 КК України немає.
Тому вказаний суд дійшов висновку, що посилання потерпілої ОСОБА_6 та її представника ОСОБА_7 на ухилення обвинуваченої від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності, у зв`язку з чим відсутні підстави для звільнення обвинуваченої ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності на підставі вимог ст.49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, є безпідставними та спростовуються матеріалами провадження, неявка обвинуваченої у судове засідання через хворобу підтверджена медичними довідками, ці обставини не можуть вважатися ухиленням обвинуваченої від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності.
При цьому доводи касаційної скарги прокурора про те, що апеляційним судом безпідставно не були розглянуті апеляційні скарги прокурора та представника потерпілого та погіршено становище   ОСОБА_4  не заслуговують на увагу, виходячи з нищенаведеного.
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 285 КПК України, підозрюваному, обвинуваченому, який може бути звільнений від кримінальної відповідальності, повинно бути роз`яснено суть підозри чи обвинувачення, підставу звільнення від кримінальної відповідальності і право заперечувати проти закриття кримінального провадження з цієї підстави. У разі якщо підозрюваний чи обвинувачений, щодо якого передбачене звільнення від кримінальної відповідальності, заперечує проти цього, досудове розслідування та судове провадження проводяться в повному обсязі в загальному порядку.
Відповідно до ч. 1 ст. 405 КПК України, апеляційний розгляд здійснюється згідно з правилами судового розгляду в суді першої інстанції з урахуванням особливостей, передбачених цією главою.
При цьому із системного аналізу положень статей 285-286 КПК України вбачається, що у разі отримання судом клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження як судом першої інстанції, так і апеляційним судом, питання вирішується шляхом постановлення у судовому засіданні ухвали про закриття провадження у випадку встановлення підстав, передбачених вищезазначеними вимогами закону, тому винуватість особи вчиненні інкримінованого правопорушенні не встановлюється.
Таким чином, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що з урахуванням того, що обвинуваченій  ОСОБА_4 було роз`яснено суть обвинувачення за ч. 2 ст. 137 КК України, підставу звільнення її від кримінальної відповідальності і закриття кримінального провадження, та остання висловила бажання бути звільненою від кримінальної відповідальності, тому у апеляційного суду не було підстав для здійснення судового провадження в повному обсязі в загальному порядку та розгляду апеляційних скарг.
Крім того, згідно положень ч. 1 ст. 421 КПК України, обвинувальний вирок, ухвалений судом першої інстанції, може бути скасовано у зв`язку з необхідністю застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи суворіше покарання, скасувати неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання, збільшити суми, які підлягають стягненню, або в інших випадках, коли це погіршує становище обвинуваченого, лише у разі, якщо з цих підстав апеляційну скаргу подали прокурор, потерпілий чи його представник.
Тому доводи прокурора про погіршення апеляційним судом становища                ОСОБА_4 також не заслуговують на увагу, оскільки апеляційний суд, прийнявши рішення про звільнення останньої від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 137 КК України та закриття кримінального провадження щодо неї, покращив її становище.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд, діючи в межах свої повноважень та з дотриманням вимог кримінального процесуального законодавства, враховуючи наявність клопотання захисника ОСОБА_5 про звільнення обвинуваченої ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 137 КК України, яке було підтримане останньою, дійшов обґрунтованого висновку про можливість застосування у даному випадку інституту звільнення від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 137 КК України у зв`язку із закінченням строків давності та закриття кримінального провадження,про що у судовому рішенні навів докладні мотиви. 
Таким чином, за змістом ухвала апеляційного судувідповідає вимогам                        ст. 419 КПК України.
За таких обставин, доводи касаційної скарги прокурорапро істотне порушення вимог кримінального процесуального закону при винесенні оскаржуваного судового рішення, є неспроможними.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги  немає.
Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
Враховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 30 вересня 2024 року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала оскарженню не підлягає. 
Судді:
 
ОСОБА_1                                          ОСОБА_2                                     ОСОБА_3