КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

Справа № 363/3140/21
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/1641/2025
 
П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
22 січня 2025року                                                                                     м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді - доповідача Слюсар Т.А.,
суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,
за участю секретаря судового засідання Гладкої І.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою заступника керівника Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Вишгородської районної державної адміністрації Київської області на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 23 травня 2024 року у складі судді Свєтушкіної Д.А.,
у цивільній справі за позовом заступника керівника Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Вишгородської районної державної адміністрації Київської області до Пірнівської сільської ради Вишгородського району, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» в особі філії «Вищедубечанське лісове господарство» державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» про визнання недійсним розпорядження, скасування державної реєстрації та повернення земельної ділянки,-
 
В С Т А Н О В И В :
 
У липні 2021 року заступник керівника Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі: Вишгородської районної державної адміністрації Київської області  з урахуванням наступного доповнення до позову, звернувся у суд із позовом до Пірнівської сільської ради Вишгородського району, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , у якому  просив: 
- визнати недійсним рішення Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області від 23 жовтня 2020 року № 865-46-VII «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); 
- скасувати рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Леденьова B.C. від 02 липня 2021 року за індексним номером 59070277 про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 0,0985 га з кадастровим номером 3221884001:32:017:0386 за ОСОБА_2 з одночасним припиненням речових прав ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,0985 га з кадастровим номером 3221884001:32:017:0386; 
- усунути перешкоди у здійсненні Вишгородською районною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельною ділянкою лісового фонду з кадастровим номером 3221884001:32:017:0386 шляхом її повернення на користь держави в особі Вишгородської районної державної адміністрації.
 
Позов обґрунтовано тим, що рішенням Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області від 23 жовтня 2020 року №865-46-VІІ затверджено проект, землеустрою щодо відведення у власність ОСОБА_1 земельної ділянки з кадастровим номером 3221884001:32:017:0386 площею 0,0985 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в межах с. Лебедівка Вишгородського району Київської області.
 
На підставі вищезазначеного рішення державним реєстратором Новосілківської сільської ради Вишгородського району Київської області Демидюк Ю.М. 03 грудня 2020 року зареєстровано право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером 3221884001:32:017:0386 площею 0,0985 га, про що внесено інформацію до державного реєстру речових прав на нерухоме майно та присвоєно реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 2238147332218. 
 
Водночас установлено, що вищевказане рішення Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області від 23 жовтня 2020 року №865-46-VІІ прийнято поза межами компетенції, у зв`язку з чим набуття права власності на вищевказані земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд відбулось із порушенням вимог земельного та лісового законодавства. В силу положень ст. ст. 19, 55, 57, 84 ЗК України та ст. 5 ЛК України спірна земельна ділянка відносилася до земель державної власності лісогосподарського призначення та використовувалась для ведення лісового господарства в порядку, визначеному ЛК України. Факт віднесення спірної земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування 2014 року, інформацією ДП «Вищедубечанське лісове господарство» та ВО «Урдержліспроект». 
 
Зауважив, що у даному випадку спірна земельна ділянка з кадастровим номером 3221884001:32:017:0386 набута ОСОБА_1 у приватну власність всупереч порядку зміни цільового призначення земельних ділянок визначеному ст. 20 Земельного кодексу України, ст. 57 Лісового кодексу України без погодження відповідним органом державної влади з питань лісового господарства, а також за відсутності згоди землекористувача всупереч вимогам ч.5 ст. 116, ст. 149 ЗК України. 
 
Також зазначив, що рішення Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області від 23 жовтня 2020 року №865-46-VII в частині відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 прийнято всупереч ст. ст. 20, 56, 84, 122, 142, 149 Земельного кодексу України, ст. 57 Лісового кодексу України, у зв`язку з чим на підставі ст. ст. 21, 152, 155 Земельного кодексу України, ст. ст. 16, 21, 393 Цивільного кодексу України, ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування» просив визнати його недійсним.
 
Ухвалою суду від 16 лютого 2023 року до участі у справі в якості співвідповідача залучено ОСОБА_2 , який на підставі договору купівлі-продажу від 02 липня 2021 року набув повноважень нового власника спірної земельної ділянки. 
 
Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 23 травня 2024 року у задоволенні позову керівника заступника керівника Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Вишгородської районної державної адміністрації Київської області відмовлено.
 
Скасовано заходи забезпечення позову та знято арешт та заборону державним реєстраторам здійснювати будь-які реєстраційні дії в тому числі і реєстрацію (перереєстрацію), пов`язану з відчуженням, зміною, поділом, заставою або іншого виду зміни власників щодо земельної ділянки площею 0,0985 га з кадастровим номером 3221884001:32:017:0386, яка належить ОСОБА_2 , накладені відповідно до ухвали Вишгородського районного суду Київської області від 23 листопада 2023 року.
 
В апеляційній скарзі заступника керівника Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Вишгородської районної державної адміністрації Київської області, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення Вишгородського районного суду Київської області від 23 травня 2024 року і ухвалити нове, яким задовольнити позов у повному обсязі; вирішити питання судових витрат.
 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що спірна земельна ділянка лісогосподарського призначення, яка розташована у єдиному лісовому масиві жодному критерію, за якого вона може перебувати у приватній власності фізичних та юридичних осіб, не відповідає.
 
Вказує, що зайняття земельних лісових ділянок лісогосподарського призначення, які були вилучені з порушенням положень Земельного та Лісового кодексів України, а саме з порушенням права власності держави чи відповідної територіальної громади з позбавленням правомочності володіння, слід розглядати як порушення права власності держави, не пов`язане з позбавленням титульного володіння.
 
Посилається на те, що особа не може набути статусу добросовісного володільця земельної ділянки у складі земель з особливим правовим режимом без належного дозволу уповноваженого на те органу, оскільки в силу зовнішніх, об`єктивних обставин, явних і видимих природних ознак земельної ділянки така особа, проявивши розумну обачність, могла і повинна була знати про це, зважаючи на презумпцію знання закону.
 
Звертає увагу суду на те, що у спірних правовідносинах рішення про вилучення, зміну цільового призначення спірної земельної ділянки не приймалось жодним органом.
 
Вважає, що правове обґрунтування обраного прокурором способу захисту інтересів держави у спірних правовідносинах ґрунтується на тому, що належність спірних земельних ділянок лісогосподарського призначення на праві титульного володіння державі, за обставин відсутності будь-якого волевиявлення на їх відчуження з боку уповноважених органів, свідчить про те, що єдиним ефективним способом захисту інтересів держави у спірних правовідносинах є пред`явлення негаторного позову в порядку, визначеному статтею 391 ЦК України.
 
У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Зубчук О.Р. в інтересах державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» в особі філії «Вищедубечанське лісове господарство», просить скасувати рішення Вишгородського районного суду Київської області від 23 травня 2024 року та ухвалити нове, яким задовольнити позовну заяву заступника керівника Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі: Вишгородської районної державної адміністрації Київської області в повному обсязі.
 
В судовому засіданні представник позивача просив апеляційну скаргу задовольнити.
 
Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, повідомлялися судом належно.
 
Від адвоката Зубчак О.Р. в інтересах державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» в особі філії «Вищедубечанське лісове господарство» надійшла заява про перенесення розгляду справи у зв`язку з закінченням повноважень 31 грудня 2024 року та наданням часу для підписання та погодження договору.
 
Між тим у вказаній заяві слід відмовити, оскільки адвокат Зубчак О.Р. будучи присутнім в судовому засіданні 13 листопада 2024 року був повідомлений про наступне засідання 22 січня 2025 року та будучи обізнаним про закінчення договору про надання правничої допомоги завчасно не врегулював вказане питання.
 
Більше того, матеріали справи не містять договору про надання правової допомоги від 29 квітня 2024 року, щоб суд міг пересвідчитись, що його строк дійсно закінчується 31 грудня 2024 року.  
 
За вказаних обставин, представником третьої особи державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» в особі філії «Вищедубечанське лісове господарство» не наведено поважних причин для відкладення розгляду справи.
 
Колегія суддів перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшла до наступного висновку.
 
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
 
В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
 
Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.
 
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
 
Судом встановлено, що рішенням Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області від 23 жовтня 2020 року № 865-46-VII затверджено проект, землеустрою щодо відведення у власність ОСОБА_1 земельної ділянки з кадастровим номером 3221884001:32:017:0386 площею 0,0985 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в межах с. Лебедівка Вишгородського району Київської області (а.с. 78 т.1).
 
На підставі вищезазначеного рішення державним реєстратором Новосілківської сільської ради Вишгородського району Київської області Демидюк Ю.М. 03 грудня 2020 року зареєстровано право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером 3221884001:32:017:0386 площею 0,0985 га, про що внесено інформацію до державного реєстру речових прав на нерухоме майно та присвоєно реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 2238147332218 (а.с. 81-82 т.1).
 
Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 29 листопада 2022 року № 316299601, убачається, що ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером 3221884001:32:017:0386 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 02 липня 2021 року за № 739 посвідченого приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Леденьовим B.C. відчужила ОСОБА_2 (а.с. 3 т. 2).
 
За інформацією ВО "Укрдержліспроект" (листом від 30 грудня 2020 року № 456) земельна ділянка з кадастровим номером 3221884001:32:017:0386 розташована в межах 2 виділу 68 кварталу Пірнівського лісництва ДП "Вищедубечанський лісгосп" відповідно до матеріалів лісовпорядкування 2003 року, та в межах 4 виділу 617 кварталу Лебедівського лісництва ДП "Вищедубечанський лісгосп" відповідно до матеріалів лісовпорядкування 2014 року (а.с. 26 т.1).
 
Згідно з листами ДП "Вищедубечанське лісове господарство" від 22 грудня 2020 року № 06-46/547 та від 04 лютого 2021 року № 09-21/40 земельна ділянка з кадастровим номером 3221884001:32:017:0386 накладається на землі державного лісового фонду, право постійного користування якими посвідчується державним актом на право постійного користування ДП "Вищедубечанський лісгосп" від 24 вересня 1998 року серії II-КВ № 003309, та розташована на землях лісогосподарського призначення 4 виділу 617 кварталу згідно планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування 2014 року. Право постійного користування ДП "Вищедубечанський лісгосп" на спірну земельну ділянку не припинялось в установленому законом порядку, підприємство згоди на їх вилучення, передачу у власність чи в оренду не надавало та не повідомлялось про прийняття будь-яких рішень стосовно земельних ділянок чи зміну їх цільового призначення (а.с. 30-34 т.1).
 
Отже, факт віднесення спірної земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування 2014 року, інформацією ДП "Вищедубечанське лісове господарство" та ВО "Укрдержліспроект".
 
Відповідно до листа № 04-48/202 від 09 лютого 2021 року Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства управління не надавало погодження на вилучення чи зміну цільового призначення на спірну земельну ділянку (а.с. 29 т.1).
 
Відмовляючи у задоволенні позову районний суд виходив з того, що вимога про визнання рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування недійсними (незаконними) та їх скасування не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не призвело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою.
 
З таким висновком й погоджується колегія суддів апеляційної інстанції з наступних підстав.
 
За змістом статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права. Захист порушеного права особи має бути ефективним, тобто повинен здійснюватися з використанням такого способу захисту, який може відновити, наскільки це можливо, відповідні права, свободи й інтереси позивача.
 
Так, за змістом статті 90 ЗК України, порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.
 
Відповідно до вимог статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.
 
Нормами глави 29 ЦК України передбачені такі способи захисту права власності як витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов) та усунення перешкод у реалізації власником права користування та розпорядження його майном (негаторний позов).
 
Засади захисту права власності, зокрема, передбачають право на витребування власником свого майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України) та від добросовісного набувача (стаття 388 ЦК України).
 
Згідно частини 1 статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача у разі, зокрема, якщо воно вибуло з володіння власників не з їхньої волі.
 
При цьому статтею 346 ЦПК України не передбачено підстав припинення права власності дійсного власника у зв`язку із передачею земельної ділянки, реєстрацію права власності на неї за іншими особами, у тому числі після її продажу, що відбулося без участі та поза волею дійсного власника.
 
Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19) власник, з дотриманням вимог статті 388ЦК України, може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.
 
У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов`язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК України (пункт 21 постанови Пленуму ВССУ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" № 5 від 7 лютого 2014 року).
 
Отже, підставою для застосування механізму, передбаченого статтею 388 ЦК України, є встановлення судом можливості витребувати майно у набувача, незалежно від заперечення про те, що він є добросовісним. Такою умовою є, поряд з іншим, доведення факту вибуття майна з володіння власника чи володіння особи, якій він передав майно, поза їхньої волі.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) зазначено, що набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20).
 
Власник, з дотриманням вимог статті 388 ЦК України, може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20).
 
Відповідно до справи, на час прийняття Лебедівською сільською радою  рішення № 865-46-VII від 23 жовтня 2020 року   та передачі у приватну власність відповідачці спірна земельна ділянка перебувала у постійному користуванні ДП "Вищедубечанське лісове господарство" та відповідно до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування знаходились у кварталі 4 виділу 617, вказані землі передано без вилучення із Держлісфонду України.
 
За таких обставин апеляційний суд погоджується з висновками районного суду про те, що рішення Лебедівської сільської ради № 865-46-VII від 23 жовтня 2020 року про передачу у приватну власність ОСОБА_1 земельної ділянки лісогосподарського призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель за рахунок державних земель лісогосподарського призначення на вимогах закону не ґрунтується, зазначена земельна ділянка вибула з державної власності у незаконний спосіб.
 
Окрім цього, вимога про визнання рішення органу державної влади недійсними (незаконними) та їх скасування не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не призвело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою.
 
Також, для витребування нерухомого майна оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування не є ефективним способом захисту права власника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі                           № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18)).
 
 Вимога про визнання рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування недійсними (незаконними) та їх скасування не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не привело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою (постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19), від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (провадження № 12-157гс19)).
 
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі                         № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20) зроблено висновок про те, що обрання позивачем неналежного (неефективного та/або неправомірного) способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.
 
Застосування судом того чи іншого способу захисту має призводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту.
 
Отже, прокурором було обрано спосіб захисту порушеного права - усунути перешкоди у здійсненні Вишгородською районною державною адміністрацією права розпорядження та користування спірними земельними ділянками шляхом їх повернення на користь держави та скасування рішень державних реєстраторів відповідно до ст. 391 ЦК України, що по своїй суті є негаторним позовом.
 
Оскільки прокурором обрано неефективний спосіб захисту, що є самостійною підставою для відмови в задоволені позову оцінка іншим доводам апеляційної скарги не надається.
 
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ "Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32.).
 
Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції № 2) [ВП], § 41.
 
Пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
 
Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
За вказаних обставин, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстави для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, відсутні. 
 
Враховуючи викладене, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.
 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі: Вишгородської районної державної адміністрації Київської області залишити без задоволення.
 
Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 23 травня 2024 року залишити без змін.
 
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.
 
Повне судове рішення складено 30 січня 2024 року.

Суддя-доповідач:

Судді: