КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження:                                            Доповідач - Кафідова О.В.
22-ц/824/4426/2025                                                                        
                                      
П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М      У К Р А Ї Н И
 
         м. Київ                                                                         Справа № 760/4505/22  
 
06 березня 2025 року Київський апеляційний суд у складі  колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді  - Кафідової О.В.
суддів                       - Оніщука М.І.
                                  - Шебуєвої В.А.
при секретарі           - Смолко А.В.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 , та Міністерства оборони України на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Зуєвич Л.Л. у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх: ОСОБА_2 та   ОСОБА_3  до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди завданої незаконним рішенням, -
в с т а н о в и в:
 
У квітні 2022 року ОСОБА_1 , діючи в своїх інтересах, а також в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , звернулася до суду з вищезазначеним позовом, у якому просила стягнути з Міністерства оборони України на свою користь 150 000,00 грн, на користь ОСОБА_2 150 000,00 грн та на користь ОСОБА_3  150 000,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, спричиненої незаконним рішенням комісії Міноборони з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум № 34 від 30.03.2018.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 під час проходження військової служби в зоні АТО внаслідок вибухової травми загинув ОСОБА_4 - (чоловік та батько позивачів).
Згідно протоколу засідання Військово-лікарської комісії Північного регіону № 14 від 22.01.2018, смерть ОСОБА_4 була визнана такою, що пов`язана з проходженням військової служби.
У подальшому ОСОБА_1 звернулася до відповідача з вимогою про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з загибеллю військовослужбовця, за результатами розгляду якої, комісія Міноборони дійшла висновку про відмову у призначенні членам сім`ї ОСОБА_4 одноразової грошової допомоги.
Не погоджуючись з таким рішенням комісії Міноборони, позивачка звернулася до суду. За результатами розгляду справи, рішенням окружного адміністративного суду міста Києва від 18.12.2020 у справі № 640/1530/19 суд задовольнив позовні вимоги у повному обсязі, визнав протиправним та скасував рішення комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних з призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум № 34 від 30.03.2018; також суд зобов`язав Міністерство оборони України призначити та виплатити, передбачену ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразову грошову допомогу у разі смерті військовослужбовця ОСОБА_4 у розмірі 750-кратного прожиткового мінімуму доходів громадян членам сім`ї загиблого військовослужбовця.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 01.03.2021 у справі № 640/1530/19 суд частково задовольнив апеляційну скаргу Міністерства оборони України, змінив розмір одноразової грошової допомоги з 750-кратного до 500-кратного прожиткового мінімуму доходів громадян; в іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.12.2020 у справі № 640/1530/19 було залишено без змін.
Ухвалою Верховного Суду від 24.03.2021 у справі № 640/1530/19 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Міністерства оборони України на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 01.03.2021.
Позивач звертає увагу на те, що відповідач не здійснював жодних дій, спрямованих на виконання вказаного рішення суду, у зв`язку з чим, вона була вимушена звернутися із заявою до відділу примусового виконання рішень. Судове рішення було виконано у листопаді 2021 року.
Позивач акцентує увагу, що протягом чотирьох років, вона з дітьми не могли отримати передбачену законодавством виплату, у зв`язку з чим зазнавали стрес та стурбованість за результати розгляду справи. Протиправні дії відповідача стали перешкодою для нормального розвитку неповнолітніх дітей загиблого військовослужбовця, у зв`язку з чим, позивачці та її дітям було завдано психологічних, моральних та душевних страждань.
Також зауважує, що впродовж усього судового розгляду, відповідач стверджував, що ОСОБА_4 загинув в результаті алкогольного сп`яніння, що шокувало її та негативно впливало на дітей, адже вони вважали свого батька героєм, який загинув, захищаючи свою країну.
Постійний стрес та осуд з боку знайомих, що був викликаний безпідставними твердженнями Міністерства оборони, негативно вплинули на поведінку та навчання її дітей.
Стверджує, що внаслідок прийняття неправомірного рішення Міністерством оборони України їй та її дітям заподіяні психологічні, моральні та душевні страждання.
Вважає, що заявлена до стягнення сума компенсації моральної шкоди буде достатньою, у зв`язку з чим, просить захистити порушені інтереси позивачів, шляхом ухвалення рішення про задоволення позовних вимог.
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2024 року позов ОСОБА_1 , яка дії в своїх інтересах, а також в інтересах неповнолітніх: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до Міністерства оборони України, про відшкодування моральної шкоди завданої незаконним рішенням, - задоволено частково.
Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 10 000,00 грн (десять тисяч гривень) компенсації моральної шкоди.
Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 10 000,00 грн (десять тисяч гривень) компенсації моральної шкоди.
Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 10 000,00 грн (десять тисяч гривень) компенсації моральної шкоди.
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив із протиправності дій відповідача та критерію розумності при визначенні розміру моральної шкоди. 
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 12 листопада 2024 року позивач ОСОБА_1  подала апеляційну скаргу в якій просить рішення першої інстанції скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити  нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
В апеляційній скарзі вказує, що суд безпідставно зменшив розмір моральної шкоди, визначена судом сума є неспівмірною із глибиною страждань та переживань позивачів, які були змушені протягом тривалого періоду часу відновлювати свої права у судовому порядку після смерті чоловіка та батька.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 18 листопада 2024 року Міністерство оборони України подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що позивачі не довели вчинення Міноборони протиправних дій щодо них, які б спричинили позивачам моральну шкоду у визначеному ними розмірі. Зазначає, що у матеріалах справи відсутні будь-які належні докази понесення позивачами моральних страждань внаслідок ухвалення позивачем рішень щодо здійснення виплат одноразової допомоги у зв`язку зі смертю ОСОБА_4 , а також докази існування причинно-наслідкового зв`язку між таким рішенням та хвилюваннями позивачів.
В судове засідання з`явився представник відповідача Міністерства оборони України Завалюк Жанна В`ячеславівна, яка підтримала доводи апеляційної скарги відповідача та просила її задовольнити. Стосовно апеляційної скарги позивача просила суд відмовити у її задоволенні.
05 березня 2025 року до Київського апеляційного суду від представника позивача ОСОБА_1 адвоката Козачука Михайла Васильовича надійшла заява в якій представник просив розглядати справу за відсутності позивача. Апеляційну скаргу підтримав в повному обсязі та просив її задовольнити.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга МОУ підлягає задоволення з таких підстав.
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, що з 17.02.2007 року позивач ОСОБА_1 (дівоче прізвище ОСОБА_1 ) перебувала у шлюбі з ОСОБА_4 .
Від шлюбу подружжя має двох дітей: доньку - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та  сина - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 .
ІНФОРМАЦІЯ_1  помер ОСОБА_4 , про що виконавчим комітетом Саврівської сільської ради П`ятихатського району Дніпропетровської області 04.09.2017 видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 .
У лікарському свідоцтві про смерть, виданому Дніпропетровським обласним бюро судово-медичної експертизи 04.09.2017 № 1782 вказано, що смерть настала в зоні АТО внаслідок ушкодження, яке сталось внаслідок застосування вибухових речовин та підривних пристроїв. Причиною смерті у довідці від 04.09.2017 зазначено вибухову травму у зоні АТО.
Згідно із витягом з протоколу засідання Військово-лікарської комісії Південного регіону по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв від 22.01.2018 № 14 травма старшого солдата військової служби за контрактом ОСОБА_4 , 1983 року народження: «Вибухова травма. Інші уточнені травми із залученням декількох ділянок тіла . Шок », яка призвела до смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 видане 04.09.2017 виконавчим комітетом Саврівської сільської ради П`ятихатського району Дніпропетровської області, Лікарським свідоцтвом про смерть від 04.09.2017 № 1782 (а/з від 07.09.2017), відповіддю начальника КЗ «Дніпропетровське обласне бюро судової медичної експертизи «Дор» від 26.12.2017 № 3135, копією акта службового розслідування, затвердженого 12.09.2017 за № 447 командиром в/ч НОМЕР_2 та іншими військово-обліковими документами - травма, яка призвела до смерті, одержана в результаті нещасного випадку, так, пов`язана з проходженням військової служби.
У листопаді 2017 року ОСОБА_1 та члени її сім`ї звернулися до ІНФОРМАЦІЯ_4 (через ІНФОРМАЦІЯ_5 ) із заявами про призначення одноразової грошової допомоги відповідно до статті 16 Закону України № 2011-ХІІ.
Згідно з протоколом засідання комісії Міноборони з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 30.03.2018 № 34 відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги батьку, матері, дружині, сину та дочці померлого  ІНФОРМАЦІЯ_1 внаслідок травми, одержаної в результаті нещасного випадку, пов`язаної з проходженням військової служби, старшого солдата ОСОБА_4 , оскільки на час загибелі він перебував на території військової частини у стані алкогольного сп`яніння.".
Не погоджуючись із вищевказаною відмовою, позивачі оскаржили її в судовому порядку.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.12.2020 у справі № 640/1530/19 адміністративний позов ОСОБА_1 та її в інтересах малолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 до Міністерства оборони України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивачів - Служба у справах дітей Жовтоводської міської ради Дніпропетровської області, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - задоволено.
Визнано протиправним та скасовано рішення Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних з призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, від 30.03.2018 № 34 про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги дружині - ОСОБА_1 , дочці - ОСОБА_2 , сину - ОСОБА_3 , матері - ОСОБА_8 , батьку - ОСОБА_9 , загиблого військовослужбовця Збройних Сил України ОСОБА_4 .
Зобов`язано Міністерство оборони України призначити та виплатити дружині - ОСОБА_1 , дочці - ОСОБА_2 , сину - ОСОБА_3 , матері - ОСОБА_8 , батьку - ОСОБА_9 , загиблого військовослужбовця Збройних Сил України ОСОБА_4 , передбачену статтею 16 Закону України від 20.12.1991 № 2011-ХІІ «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразову грошову допомогу у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні або перевірочні та спеціальні збори чи для проходження військової служби у військовому резерві, у розмірі 750-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня року, у якому здійснюватиметься виплата.»
У мотивувальній частини рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.12.2020 у справі № 640/1530/19 зазначено, що «допомога не призначається і не виплачується лише у випадку, якщо смерть військовослужбовця є наслідком вчинення активних дій самим військовослужбовцем, який знаходиться у стані алкогольного сп`яніння. Сам факт знаходження військовослужбовця у стані алкогольного/наркотичного сп`яніння на час настання смерті не є підставою для відмови у призначенні і виплаті одноразової грошової допомоги його членам сім`ї.
Тобто, на думку суду, в такому випадку необхідно встановити причинно-наслідковий зв`язок між станом сп`яніння військовослужбовця та його смертю (загибеллю).
Вказаний висновок також зазначений в постановах Верховного Суду від 20.03.2018 (справи № 813/4502/17, справа № 817/867/17), від 04.03.2020 у справі № 813/2071/17.
Як вбачається із матеріалів справи, вироком Дружківського міського суду Донецької області від 18.09.2018 провадження № 1-кп/229/442/2018  ОСОБА_10 визнано винуватим у пред`явленому обвинуваченні за частиною другою статті 414 КК України. У вказаному вироку зазначено, що у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_10 свою винуватість у пред`явленому обвинуваченні визнав повністю та пояснив, що в ніч з 02.09.2017 на 03.09.2017 знаходився з співслужбовцями в розташуванні в/ч НОМЕР_2 з сержантом ОСОБА_4 та молодшим сержантом ОСОБА_11 у бліндажу. 03.09.2017 приблизно о 05 годині, коли ОСОБА_4 ліг відпочивати у кімнаті відпочинку у зазначеного бліндажу, ОСОБА_10 підійшовши до двоповерхового ліжка де випадково зачепив пальцем руки металеве кільце спорядженої ручної гранати Ф-1 та потягнувши руку до себе збив її на ліжко де в цей час знаходився ОСОБА_4 , після чого відбувся вибух від якого ОСОБА_4 отримав тілесні ушкодження.
Зміст вказаного рішення дає суду підстави дійти висновку, що саме поранення ОСОБА_4 солдатом ОСОБА_12 перебуває у причинному зв`язку з настанням його смерті.
Тобто, ОСОБА_4 помер внаслідок протиправних дій ОСОБА_12 , а не в результаті вчинення ним злочину або адміністративного правопорушення або дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, що мали своїм наслідком його смерть, а відтак відмова відповідача у призначені та виплаті позивачам одноразової грошової допомоги є протиправною».
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 01.03.2021 апеляційну скаргу Міністерства оборони України задоволено частково; рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.12.2020 змінено, третій абзац резолютивної частини рішення викладено наступного змісту: «Зобов`язати Міністерство оборони України призначити та виплатити дружині - ОСОБА_1 , дочці - ОСОБА_2 , сину - ОСОБА_3 , матері - ОСОБА_8 , батьку - ОСОБА_9 , загиблого військовослужбовця Збройних Сил України ОСОБА_4 а, передбачену статтею 16 Закону України від 20.12.1991 р. № 2011-ХІІ «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразову грошову допомогу у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні або перевірочні та спеціальні збори чи для проходження військової служби у військовому резерві, у розмірі 500-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня року, у якому здійснюватиметься виплата»; в решті рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.12.2020, - залишено без змін.
Переглядаючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд погодився з його висновком про те, що травма ОСОБА_4 , яка призвела до смерті, одержана в результаті нещасного випадку та пов`язана з проходженням військової служби.
Ухвалою Верховного Суду від 24.03.2021 у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Міністерства оборони України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.12.2020 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 01.03.2021 у справі № 640/1530/19 відмовлено.
На підтвердження заявлених вимог позивачем до матеріалів справи також долучено: копію заяви позивачки від 11.05.2021, адресовану Міністерству оборони України, за змістом якої станом на дату звернення, постанова Шостого апеляційного адміністративного суду від 01.03.2021 у справі № 640/1530/19 остаточно не виконана; копії заяв від 06.09.2021 про примусове виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.12.2020 у справі № 640/1530/19, адресовані відділу примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, копію заяви на примусове виконання рішення суду від 08.09.2021, адресовану Головному управлінню Державної казначейської служби у м. Києві; копію виконавчих листів, виданих Окружним адміністративним судом міста Києва 07.06.2021 на виконання постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 01.03.2021 у справі № 640/1530/19.
Зі слів позивача, рішення суду було виконано у листопаді 2021 року.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції посилався на те, що з урахуванням тривалості судових процесів, характеру та обсягу душевних страждань позивачів, що безумовно змінило їхній нормальний життєвий ритм, на користь позивачів підлягає стягненню моральна шкода у розмірі 10 000,00 грн. на користь кожного з позивачів.
З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може з огляду на наступне.
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У частині першій статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).
Відповідно до ст. 58 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно з вимогами статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку  з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
За загальними положеннями, передбаченими статтею 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).
Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.
Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.
Вказану правову позицію висловлено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі №920/715/17 (провадження №12-199гс18).
Відтак, спеціальними підставами відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі №916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) вказано, що «застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі».
Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
Колегія суддів зазначає, що виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.
Причинно-наслідковий зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без будь-яких додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння.
При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.
У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.
Обґрунтовуючи розмір моральної шкоди, у позові та в апеляційній скарзі позивач вказувала, що така шкода зумовлена втратою її надії на соціальний захист від держави, цинічним невизнанням права позивачів на отримання одноразової грошової допомоги з боку відповідача, який вважав, що загибель її чоловіка сталася внаслідок його перебування в стані алкогольного сп`яніння,  необхідністю для позивачів звернення за юридичною допомогою, і в подальшому очікуванням судового рішення.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Визначаючи розмір моральної шкоди у 10000 грн. на користь позивачів, з урахуванням тривалості судових процесів, характеру та обсягу душевних страждань позивачів, що безумовно змінило їхній нормальний життєвий ритм, суд першої інстанції всупереч ч. 4 ст. 265 ЦПК України не зазначив в мотивувальній частині рішення, якими доказами підтверджується заподіяння позивачам моральної шкоди, не встановив причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача і моральною шкодою, як і не встановив, в чому така моральна шкода полягає.
Суд першої інстанції залишив поза увагою, що наведені позивачами обставини не є безумовною підставою для визнання позовних вимог обґрунтованими, оскільки самі по собі не свідчать про завдання їм моральної шкоди, яка може бути відшкодована в порядку, визначену законодавством. Позивачами не надано суду жодних належних, достатніх, достовірних та допустимих доказів нервового стресу, переживань, а також не доведено причинно-наслідкового зв`язку між такими моральними стражданнями та діями відповідача.
Сам по собі факт визнання протиправними дій Міністерства оборони України щодо відмови в призначенні одноразової грошової допомоги позивачам не є безумовною підставою для відшкодування їм моральної шкоди, оскільки ними не доведено причинно-наслідковий зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками і розмір шкоди.
Подібні висновки містяться, зокрема, в постановах Верховного Суду від 29 лютого 2024 року в справі № 205/818/23 (провадження № 61-13449св23), від 29 січня 2024 року у справі № 279/1409/23 (провадження № 61-12927св23), від 22 грудня 2021 року у справі 296/3325/20 (провадження № 61-6408св21), від 29 листопада 2021 року у справі № 296/699/20 (провадження № 61-8042св21), від 25 листопада 2021 року у справі № 296/684/20 (провадження № 61-12059св21), від 16 вересня 2020 року у справі № 243/5118/19 (провадження № 61-213св20), від 12 квітня 2019 року у справі № 686/10651/18 (провадження № 61-305св19), від 25 листопада 2019 року у справі № 686/22462/18 (провадження № 61-17648св19), від 31 липня 2019 року у справі № 686/22133/18 (провадження № 61-10591св19).
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Відтак, протиправність дій відповідача Міністерства оборони України щодо відмови в призначенні одноразової грошової допомоги членам сім`ї загиблого військовослужбовця, встановлена рішенням суду в адміністративній справі і не потребує повторного доказування.
Разом із тим, сам лише факт ухвалення судового рішення, яким констатовано протиправність дій відповідача, не може бути самостійною та достатньою підставою стверджувати про спричинення позивачам моральної шкоди, не звільняє їх від обов`язку надати докази на підтвердження наявності всіх необхідних елементів складу цивільного правопорушення, яке є підставою для відшкодування моральної шкоди.
Колегія суддів зазначає, що судовим рішенням в адміністративній справі були відновлені порушені права позивачів і не лише констатовано факт порушення, а й зобов`язано Міністерство оборони України виплати одноразової грошової допомоги членам сім`ї загиблого військовослужбовця.
З урахуванням зазначеного колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції ухвалено рішення в результаті неповного з`ясування обставини, що мають значення для справи, за недоведеності  обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими,  невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, з  порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, та безпідставно задоволено позов про відшкодування моральної шкоди, а тому наявні підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухваленням нового судовго рішення про відмову у задоволенні позову.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 залишити без задоволення. 
Апеляційну скаргу Міністерства оборони України задовольнити.
Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх: ОСОБА_2 та  ОСОБА_3 до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди завданої незаконним рішенням відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

 
Повний текст постанови складено 07 березня 2025 року.

Головуючий:                                              Судді: