УХВАЛА
 
24 лютого 2025 року
м. Київ
 
справа № 2-1923/10
провадження № 61-17538ск24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Гудими Д. А., Пархоменка П. І., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Лабітех» на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 18 жовтня 2010 року та постанову Харківського апеляційного суду від 18 січня 2024 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» в особі Харківської філії АБ «Укргазбанк» до Товариства з обмеженою відповідальністю «АВІС І КО», Товариства з обмеженою відповідальністю «Лабітех», ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, звернення стягнення на предмет іпотеки,
ВСТАНОВИВ:
20 березня 2024 року ТОВ «Лабітех»вперше подало касаційну скаргу на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 18 жовтня 2010 року та постанову Харківського апеляційного суду від 18 січня 2024 року, з пропуском строку на касаційне оскарження.
Ухвалою Верховного Суду від 12 квітня 2024 року касаційну скаргу залишено без руху та надано заявнику строк для усунення недоліків десять днів з дня вручення копії ухвали, а саме: заявник має надати відповідну довідку суду про дату отримання судового рішення апеляційного суду або інші належні докази (оригінал конверту, копії матеріалів справи тощо) з приводу недотримання апеляційним судом вимог, встановлених статтею 272 ЦПК України, щодо порядку та термінів видачі або направлення копій судових рішень, або навести інші підстави з відповідними доказами. 
Станом на 03 липня 2024 року заявник вимоги ухвали Верховного Суду від 12 квітня 2024 року не виконав, недоліки касаційної скарги не усунув, тому ухвалою Верховного Суду від 03 липня 2024 року касаційну скаргу повернуто заявнику.
30 грудня 2024 року ТОВ «Лабітех» через підсистему «Електронний суд» вдруге звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою.
У клопотанні про поновлення строку на касаційне оскарження ТОВ «Лабітех» вказує, що копію оскаржуваної постанови не отримувало, оскільки його керівник у грудні 2023 року вибув до Вірменії в зв`язку з сімейними обставинами, а повернувся в Україну у березні 2024 року. Постанову Харківського апеляційного суду від 18 січня 2024 року отримав лише 21 грудня 2024 року. На підставі наведеного та зупинення господарської діяльності підприємствау зв`язку з воєнним станом вважає, що строк на касаційне оскарження був пропущений з поважних причин та просить його поновити. До касаційної скарги додав копію довідки від 02 грудня 2022 року про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, а також наказ ТОВ «Лабітех» від 24 лютого 2022 року № 1 «Про зупинення господарської діяльності підприємства під час воєнного стану».
Ухвалою Верховного Суду від 20 січня 2025 року касаційну скаргу залишено без руху для усунення недоліків касаційної скарги, а саме заявнику слід навести інші підстави для поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень і, зокрема, зазначити обставини, що унеможливили вчасне усунення недоліків касаційної скарги, поданої вперше, надати належні докази на підтвердження викладених заявником підстав для його поновлення. Суд роз`яснив особі, яка подала касаційну скаргу, строк та порядок виконання вимог ухвали та наслідки її невиконання.
10 лютого 2025 року через підсистему «Електронний суд» ТОВ «Лабітех» надіслало заяву, у якій просить поновити строк на касаційне оскарження, посилаючись на те, що рішення апеляційного суду заявник не отримував, надати конверт про отримання оскарженого рішення поштовим зв`язком не має можливості. При зверненні до Харківського апеляційного суду із заявою про отримання копії оскаржуваного рішення відповіді не отримали. Засвідчену копію постанови апеляційної інстанції заявником отримано вперше 21 грудня 2024 року в суді першої інстанції за заявою від 11 грудня 2024 року.
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими, ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, №21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
Європейський суд з прав людини неодноразово зауважував, що правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо як у цій справі, коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 41, ЄСПЛ, від 03 квітня 2008 року).
Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (USTIMENKO v. UKRAINE, № 32053/13, § 46, ЄСПЛ, від 29 жовтня 2015 року).
Процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).
Відповідно до частини першої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Норми ЦПК України не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку. Такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.
Поважними причинами пропущення строку на подання касаційної скарги можуть бути визнані лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що оскаржує судове рішення, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами. Такі обставини мають бути підтверджені належними та допустимими доказами. Якщо строк поновлюється зі спливом значного проміжку часу без поважних причин, таке рішення порушує принцип правової визначеності.
В ухвалі від 20 січня 2025 року Верховний Суд зазначив, що право на повторне звернення до суду після повернення касаційної скарги не є самостійною підставою поновлення строку касаційного оскарження. У клопотанні про поновлення строку на касаційне оскарження скаржник не обґрунтував та не надав належних доказів того, що саме йому перешкоджало оскаржити судові рішення в межах встановленого строку на касаційне оскарження, оскільки заявником не зазначено причин, за яких не було усунуто недоліки касаційної скарги, зазначені в ухвалі Верховного Суду від 12 квітня 2024 року, доказів неотримання (несвоєчасного отримання) оскарженої постанови апеляційного суду знову не надає, не зазначає об`єктивних перешкод для отримання оскарженої постанови з власної ініціативи в розумний строк. При цьому 20 березня 2024 року ТОВ «Лабітех»вперше подало касаційну скаргу, тому суд відхиляє доводи про отримання оскарженої постанови лише 21 грудня 2024 року. 
Заявник був обізнаний про ухвалення оскаржених судових рішень, при зверненні з касаційною скаргою вперше в клопотанні про поновлення строку зазначав, що про оскаржену постанову дізнався у березні 2024 року з Єдиного державного реєстру судових рішень. Поважності причин неусунення недоліків відповідно до ухвали Верховного Суду від 12 квітня 2024 року заявником не наведено.
За таких обставин скаржником не продемонстровано добросовісне ставлення до реалізації ним права на касаційне оскарження, а вказана ним підстава щодо фактичного отримання постанови апеляційного суду вперше 21 грудня 2024 року, після спливу значного періоду часу пропуску строку на касаційне оскарження, не може бути визнана поважною причиною для поновлення строку на касаційне оскарження.
Відповідно до частини третьої статті 393, пункту 4 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо скаржником в строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на касаційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на касаційне оскарження, визнані судом неповажними. 
Тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Керуючись статтями 260, 393, 394 ЦПК України
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Лабітех» на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 18 жовтня 2010 року та постанову Харківського апеляційного суду від 18 січня 2024 року у справі № 2-1923/10.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                     Є. В. Краснощоков
 
Д. А. Гудима
 
П. І. Пархоменко