П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  240/23918/23 
Головуючий суддя 1-ої інстанції -  Майстренко Н.М. 
Суддя-доповідач -  Шидловський В.Б.   
17 березня 2025 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Шидловського В.Б. 
суддів:  Курка О. П.  Боровицького О. А. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Житомирській області на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Житомирській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом Головного управління Національної поліції в Житомирській області, в якому просив:
- визнати протиправним дії Головного управління Національної поліції в Житомирській області щодо відмови у нарахуванні та виплаті йому середнього заробітку за час затримки на 182 дні повного розрахунку при звільненні;
- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Житомирській області провести нарахування та виплату середнього заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні за 182 дні в сумі 94 785,60 грн.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2024 року позов задоволено частково. 
Визнано протиправними дії Головного управління Національної поліції в Житомирській області щодо відмови у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 середнього заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні.
Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Житомирській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за затримку повного розрахунку при звільненні за період з з 22.05.2023 по 14.07.2023 в сумі 15 465,88 грн.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Житомирській області судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 536,80 грн.
Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.
Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог п.3 ч.1 ст.311 КАС України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 проходив службу в органах Національної поліції і наказом Головного управління Національної поліції в Житомирській області № 373 о/с від 08.10.2021 був звільнений зі служби в поліції за пунктом 2 частини 1 статті 77 (через хворобу) Закону України "Про Національну поліцію" з 08.10.2021.
При звільненні позивача зі служби в органах поліції у нього виник спір з відповідачем з приводу проведення повного розрахунку, а саме - щодо виплати одноразової грошової допомоги при звільненні.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 12.01.2023 у справі №240/5759/22, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 22.05.2023, визнано протиправними дії Головного управління Національної поліції в Житомирській області щодо неврахування індексації грошового забезпечення при розрахунку одноразової грошової допомоги при звільненні ОСОБА_1 . Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Житомирській області здійснити перерахунок та виплату одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в Національній поліції через хворобу (за станом здоров`я) ОСОБА_1 з урахуванням індексації грошового забезпечення та з врахуванням раніше виплачених сум одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби.
На виконання вказаного судового рішення відповідачем 15.07.2023 позивачу на його картковий рахунок перераховано індексацію одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби.
Однак, відповідач відмовив у виплаті позивачу середнього заробітку за 182 дні затримки (шість місяців) виплати перерахованої одноразової грошової допомоги при звільненні як частини його грошового забезпечення, що підлягала виплаті при звільненні, що слугувало підставою для звернення до суду з даним адміністративним позовом.
Суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення виходив з часткової обґрунтованості та доведеності позовних вимог, а відтак наявності підстав для часткового задоволення адміністративного позову.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції по суті спору, виходячи з наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Спірні правовідносини між сторонами у даній справі щодо порядку та умов оплати праці поліцейських регулюються нормами Закону України "Про Національну поліцію" від 02.07.2015 № 580-VIII (надалі - Закон № 580-VIII).
Суд зазначає, що за змістом Розділу IX Закону № 580-VIII держава гарантує поліцейським достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам служби.
Згідно зі статтею 102 Закону № 580-VIII пенсійне забезпечення поліцейських та виплата одноразової грошової допомоги після звільнення їх зі служби в поліції здійснюються в порядку та на умовах, визначених Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".
Відповідно до статті 9 Закону № 2262-XII особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом та звільняються зі служби за станом здоров`я, працівникам міліції (особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), які на момент опублікування Закону України "Про Національну поліцію" проходили службу в органах внутрішніх справ, мали календарну вислугу не менше п`яти років і до 7 листопада 2015 року були звільнені із служби в органах внутрішніх справ незалежно від підстав звільнення та продовжили роботу в Міністерстві внутрішніх справ або Національній поліції (їхніх територіальних органах, закладах і установах) на посадах, що заміщуються державними службовцями відповідно до Закону України "Про державну службу", а в навчальних, медичних закладах та науково-дослідних установах - на будь-яких посадах, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розмір виплати грошового забезпечення поліцейських, не врегульовано.
Водночас, такі питання врегульовано нормами загального трудового законодавства - Кодексом законів про працю України.
За приписами статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
При вирішенні спору суд враховує, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Одночасно, суд враховує, що Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) дійшла висновку, що оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач, та за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
При цьому, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27.04.2016 у справі за провадженням № 6-113цс16, зазначивши, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні
За змістом статей 94, 116, 117 КЗпП України та статей 1, 2 Закону України "Про оплату праці" середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за своєю правовою природою є різновидом матеріальної відповідальності роботодавця перед працівником і не входить до структури заробітної плати.
Статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні та частиною 1 цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій.
Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України "Про оплату праці", тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.
Зазначене свідчить про наявність порушеного права, зумовленого невиплатою відповідачем при звільненні позивача зі служби в органах поліції всіх належно обрахованих виплат, зокрема, одноразової допомоги при звільненні.
Між тим, позивач просив зобов`язати Головне управління Національної поліції в Житомирській області провести нарахування та виплату середнього заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні за 182 дні в сумі 94 785,60 грн., тобто в межах шести місяців, передбачених статтею 117 КЗпП України.
Однак, як вже зазначалось, при звільненні позивача зі служби в органах поліції спору щодо наявності у нього права на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні як такої не існувало.
В той же час, необхідність врахування при визначенні її розміру індексації грошового забезпечення встановлена лише рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 12.01.2023 у справі № 240/5759/22, яке набрало законної сили після залишення його без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 22.05.2023.
Виплата позивачеві відповідних коштів здійснена відповідачем 15.07.2023.
Тобто затримка у виплаті таких коштів мала місце в період з 22.05.2023 по 14.07.2023, що становить 54 календарних дні.
Одночасно, суд враховує, що згідно відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень та Комп`ютерної програми "Діловодство спеціалізованого суду" з позовною заявою у справі №240/5759/22 ОСОБА_1 звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду лише 23.02.2022.
Отже, з огляду на спірний характер цієї заборгованості, дії самого позивача та відповідача, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам даної справи й наведеним вище критеріям визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення належних при звільненні позивача виплат, захистити порушене право останнього шляхом зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити середнє грошове забезпечення за затримку повного розрахунку при звільненні за період з 22.05.2023 по 14.07.2023.
Правовідносини щодо відшкодування заробітної плати за час затримки остаточного розрахунку врегульовані Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (надалі - Порядок № 100).
Згідно з пунктом 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів за цей період.
Під час розгляду справи судом на підставі наявної в матеріалах справи довідки про доходи №82/29/02-2022 від 21.01.2022 встановлено, що середньоденна заробітна плата позивача за серпень-вересень 2021 року становить 520,80 грн.
Обрахована відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, сума середнього заробітку за несвоєчасну виплату належних позивачу сум становить 28 123,20 грн., яка визначена шляхом множення кількості календарних днів затримки у проведенні розрахунку на середньоденний заробіток позивача (520,80 грн. x 54 дні).
Враховуючи, що розмір середнього заробітку позивача за спірний період становить більше, ніж недоплачена сума індексації одноразової грошової допомоги при звільненні, суд дійшов висновку, що він є очевидно неспівмірним зі встановленим розміром заборгованості.
Тому, визначаючи розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів вважає обґрунтованою позицію суду першої інстанції, що його розмір має відповідати сумі недоплачених коштів у розмірі 15 465,88 грн. (згідно поданої ОСОБА_1 виписки по картковому рахунку), яка є на 100% співмірною щодо порушеного права позивача.
Виходячи з принципу пропорційності, такий спосіб захисту порушеного права позивача є певною орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням реалізації ним права на своєчасну виплату вказаних коштів, визначених судовим рішенням.
Водночас, судом першої інстанції доречно враховано й ту обставина, що питання здійснення нарахування ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в частині виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2015 - 2016 та 2018, 2021 роки) за таку ж кількість днів затримки - 182 дні й у такій же сумі - 94 785,60 грн. вже було предметом судового перегляду й рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 27.12.2023 у справі № 240/21831/23, яке набрало законної сили, позов було задоволено частково. Розрахунок середнього заробітку у вказаній справі здійснено судом за аналогічним принципом, наведеним у цьому рішенні, з врахуванням лише інших дат присудження і виплати грошової компенсації за невикористані дні відпусток.
За вказаних вище обставин, колегія суддів вважає обґрунтованою позицію суду першої інстанції щодо  наявності підстав для часткового задоволення позовних вимог, що не спростовано доводами апеляційної скарги. 
Щодо інших доводів скаржника, зазначених у апеляційній скарзі, колегія суддів, згідно ч.2 ст.6 КАС України застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Зокрема, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (№ 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (№ 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до переконання в тому, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.
Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Житомирській області залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2024 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає. 

Головуючий	 	 	Шидловський В.Б.	
 	 	 	 	
Судді	 	    	Курко О. П.    Боровицький О. А.