ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

25 лютого 2025 року 	м.Суми	

Справа №591/5023/23 
Номер провадження 22-ц/816/307/25

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),
суддів -          Криворотенка В. І. ,  Філонової Ю. О. 
з участю секретаря судового засідання – Назарової Ю.О.
у присутності:
представника позивачки за первісним позовом ОСОБА_1 – адвоката Потураєва Сергія Велерійовича,
представника відповідача за первісним позовом ОСОБА_2 – адвоката Мірошниченка Андрія В`ячеславовича, 

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана його представником - адвокатом Мірошниченком Андрієм В`ячеславовичем,
на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 23 травня 2024 року у складі судді Сидоренко А.П., ухвалене в м. Суми, повне судове рішення складено 03 червня 2024 року,
в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності на квартиру, визнання об`єктом права спільної сумісної власності майна, його поділ, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особистою приватною власністю квартири, визнання транспортного засобу об`єктом права спільної сумісної власності та зобов`язання сплатити грошову компенсацію,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2023 року ОСОБА_1 через свого представника – адвоката Потураєва С.В. звернулася до суду з вищевказаним позовом, який мотивує тим, що вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 03 червня 1996 року, який рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 27 грудня 2022 року у справі № 591/5891/22 було розірвано. За час шлюбу вони 10 липня 2011 року за спільні кошти придбали двокімнатну квартиру, загальною площею 49,2 кв. м, житловою площею 28,8 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 . Після припинення шлюбних відносин позивачка у вказаній квартирі не проживає. Вона не досягла згоди з відповідачем щодо поділу квартири і визнання за нею права власності на частину квартири, тому змушена звернутися до суду.
Крім того, в заяві про збільшення позовних вимог (а.с. 102-104) зазначає, що за відповідачем зареєстрований легковий автомобіль RENAULT KANGOO, 2011 року випуску НОМЕР_1 , VIN код та номер кузова НОМЕР_2 , який було придбано 24 квітня 2015 року, коли вони перебували у зареєстрованому шлюбі.
Посилаючись на вказані обставини, просить: визнати за ОСОБА_1 право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 49,2 кв. м, житловою площею 28,8 кв. м, з розміром частки ; визнати легковий автомобіль RENAULT KANGOO, 2011 року випуску, НОМЕР_1 , VIN код та номер кузова НОМЕР_2 об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і поділити це майно наступним чином:
-легковий автомобіль RENAULT KANGOO, 2011 року випуску НОМЕР_1 , VIN код та номер кузова НОМЕР_2 залишити у власності ОСОБА_2 ;
-стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 половину вартості легкового автомобіля RENAULT KANGOO, 2011 року випуску НОМЕР_1 , VIN код та номер кузова НОМЕР_2 в сумі 138 100 грн.
Стягнути з відповідача понесені позивачкою судові витрати, що складаються зі сплати 6244,50 грн судового збору, оплати проведення оцінки майна у розмірі 700 грн та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7000 грн.
19 липня 2023 року ОСОБА_2 через свого представника – адвоката Мірошниченка А.В. подав зустрічний позов, в якому не погоджується з твердженням позивачки, що спірна квартира подружжя була придбана за спільні кошти. Зазначає, що він приймав участь у приватизації квартири за адресою: АДРЕСА_3 та розпорядженням міськвиконкому від 15 листопада 1993 року № 1921 дана квартира була передана йому у приватну власність. 10 липня 2001 року він здійснив продаж вказаної квартири ОСОБА_3 за ціною договору 8304 грн, та у розписці-зобов`язанні, що була надана ОСОБА_3 , вказано, що у день продажу вона сплатитла 8304 грн та 8196 грн за покращення і ремонт даної квартири, тобто загальна сума продажу склала 16 500 грн. В цей же день був укладений договір купівлі-продажу спірної квартири, тобто спірна квартира була придбана на кошти отримані від продажу квартири, що була його особистою власністю. На даний час він склав заповіт, яким все свої майно заповів їх спільній дочці ОСОБА_4 .
Крім того, ними під час шлюбу 28 жовтня 2022 року було придбано транспортний засіб - легковий автомобіль Маzdа 3, 2016 року випуску, номер кузову НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_4 , власником якого у техпаспорті була вказана ОСОБА_1 , яка 12 травня 2023 року перереєструвала чи продала автомобіль без його згоди іншій особі та на даний час реєстраційний номер автомобіля НОМЕР_5 . Вважає вказаний автомобіль об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
З урахуванням вимог заяв про збільшення позовних вимог (а.с. 115-116) та про зменшення позовних вимог (а.с. 129), просить:
-Визнати особистою приватною власністю ОСОБА_2 квартиру загальною площею 49,2 кв. м, житловою площею 28,8 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;
-Визнати транспорті засоби, а саме легковий автомобіль марки Маzdа 3, 2016 року випуску, номер кузову НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_4 , реєстраційний номер автомобіля на даний час НОМЕР_5 та легковий автомобіль RENAULT KANGOO, 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_5 та ОСОБА_1 ;
-Залишити в порядку поділу майна подружжя за ОСОБА_2 право власності на легковий автомобіль марки RENAULT KANGOO, 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 ;
-Зобов`язати ОСОБА_1 сплатити ОСОБА_2 в порядку поділу майна подружжя 30 615 грн відповідної грошової компенсації вартості автотранспортного засобу марки Маzdа 3, 2016 року випуску, номер кузову НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_4 , реєстраційний номер автомобіля на даний час НОМЕР_5 .
Стягнути з ОСОБА_1 понесені судові витрати.
Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 23 травня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Потураєва С.В. до ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності на квартиру, визнання об`єктом права спільної сумісної власності майна, його поділ задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
В порядку поділу майна подружжя залишено у власності ОСОБА_2 легковий автомобіль RENAULT KANGOO, 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN код та номер кузова НОМЕР_2 .
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію половини вартості легкового автомобіля RENAULT KANGOO, 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN код та номер кузова НОМЕР_2 в сумі 138100 грн 00 коп.
В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені витрати у виді судового збору в розмірі 6244 грн 50 коп., витрати на правову допомогу в сумі 5000 грн 00 коп., витрати по оплаті проведення оцінки майна в сумі 700 грн 00 коп.
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в особі представника – адвоката Мірошниченка А.В. до ОСОБА_1 про визнання особистою приватною власністю квартири, визнання транспортного засобу об`єктом права спільної сумісної власності та зобов`язання сплатити грошову компенсацію відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 через свого представника – адвоката Мірошниченка А.В. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким його позов задовольнити, а у задоволенні первісного позову відмовити.
Апеляційну скаргу мотивує тим, що не погоджується з висновком місцевого суду, що обраний ним спосіб захисту щодо зобов`язання відповідачки сплатити різницю вартості між автомобілями притаманний при вирішенні питання про поділ наявного майна подружжя, тоді як автомобіль марки Маzdа 3, 2016 року випуску, є відчуженим. Посилання суду на те, що ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна, суперечить його вимогам за зустрічним позовом, оскільки він і зазначав про відповідну грошову компенсацію вартості вказаного автомобіля, але суд міг відмовити у задоволенні позовної вимоги саме про визнання вказаного автомобіля об`єктом права спільної сумісної власності, оскільки він був відчужений та не перебуває у володінні відповідачки. Обраний ним спосіб захисту не порушував права іншого з подружжя, а тому вважає, що суд з врахуванням принципу диспозитивності мав провести поділ спільного сумісного майна подружжя.
Стосовно визнання особистою приватною власністю ОСОБА_2 квартири за адресою: АДРЕСА_1 вказує на те, що загальна сума отриманих від продажу квартири, яка належала йому одноособово на праві приватної важності, дозволяла йому укласти договір купівлі-продажу спірної квартири. Визнання судом розписки неналежним доказом через виправлення в ній є нелогічним. Відповідні експертизи про давність складеного документу не проводились. ОСОБА_1 не надала суду жодного доказу, що вона спільно з чоловіком нажила цю квартиру. Договори купівлі-продажу та розписка, що знаходяться в матеріалах справи, в яких зафіксована вартість їх продажу, за яку їх відчужено та придбано, на думку скаржника, є достатніми, допустимими та достовірними доказами.
Також просить враховувати висновок Верховного суду, викладений у постанові від 24 січня 2020 року у справі № 546/912/16-ц. 
Від представника ОСОБА_1 – адвоката Потураєва С.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені нею витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4000 грн. Вважає, що суд дійшов правильного висновку та повно з`ясував обставини справи. Стосовно спірної квартири зазначає, що суд правильно застосував правові висновки, що міститься в постановах Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, Верховного Суду від 04 квітня 2018 року у справі № 1316/3987/12-ц, а саме що належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено ст. 61 СК України, згідно з ч. 3 якої, якщо одним з подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Суд у повній мірі дослідив та надав оцінку договорам купівлі-продажу квартир, а також правильно не взяв до уваги розписку-зобов`язання.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.
Суд першої інстанції встановив та з матеріалів справи вбачається, що 03 червня 1995 року сторони уклали шлюб, який було розірвано рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 27 грудня 2022 року у справі № 591/5891/22 (а.с. 12; 13-14).
З довідки Управління «Центр надання адміністративних послуг м. Суми» Сумської міської ради від 20 червня 2023 року за № 14.01-15/1364 вбачається, що ОСОБА_2 приймав участь у приватизації квартири АДРЕСА_4 складом сім`ї 1 особа (розпорядження міськвиконкому від 15 листопада 1993 року №1921) (а.с. 51). 
Квартира за адресою: АДРЕСА_3 належала на праві приватної власності ОСОБА_2 на підставі розпорядження міськвиконкому від 15 листопада 1993 року № 1921 про що зроблено запис в реєстрову книгу за № р61 (а.с. 95).
10 липня 2001 року між ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою АДРЕСА_3 , який посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Дувановою Т.П., реєстровий номер 2754. 
Згідно п. 4 цього договору, за погодженням сторін продаж зазначеної квартири проводиться за 8304 гривні, які покупець повністю передала продавцеві при оформленні цього договору (а.с. 48).
З наданої ОСОБА_2 копії розписки-зобов`язання від 10 липня 2001 року вбачається, що ОСОБА_3 купила квартиру у ОСОБА_2 за 8304 грн (еквівалент 1510 дол. США) та оплатила поліпшення та ремонт, виконані у вищевказаній квартирі 8196 грн (еквівалент 1490 дол. США) (а.с. 50).
10 липня 2001 року між ОСОБА_6 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири, який посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Дувановою Т.П., реєстровий номер 2758.
Згідно п.4 цього договору, за погодженням сторін продаж зазначеної квартири проводиться за 12 356 гривень, які покупець повністю передала продавцеві при оформленні цього договору (а.с. 16; 49). 
20 серпня 2023 року приватний нотаріус Дуванова Т.П. на виконання запиту місцевого суду надала довідку про вчинені нею нотаріальні дії, а саме: договір купівлі-продажу квартири від 10 липня 2001 року за р. № 2754 та договір купівлі-продажу квартири від 10 липня 2001 року за р. № 2758, та документи, на підставі яких вони посвідчувались. Письмова згода другого з подружжя на укладення цих договорів не надавалась, оскільки чинним законодавством була не передбачена. За новим Сімейним кодексом України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року, згідно з ч.2 п.3 ст. 65 згода другого з подружжя на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена (а.с. 93).
На запит адвоката Потураєва С.В. Регіональний сервісний Центр ГСЦ МВС в Сумській області листом від 31 липня 2023 року за № 31/18-48А3 повідомив про те, що згідно з обліковими даними ЄДР МВС станом на 27 липня 2023 року за громадянином ОСОБА_2 значиться зареєстрованим автомобіль RENAULT KANGOO, 2011 року випуску, дата реєстрації – 20 червня 2017 року (а.с. 78-79).
Центр ГСЦ МВС в Сумській області листом від 10 серпня 2023 року за № 31/18-2327 повідомив про те, що згідно з обліковими даними ЄДР МВС транспортний засіб RENAULT KANGOO, номерний знак НОМЕР_1 , VIN код та номер кузова НОМЕР_2 з 25 квітня 2015 року та по теперішній час зареєстрований за громадянином ОСОБА_2 . Транспортний засіб зареєстрований за ОСОБА_2 на підставі довідки-рахунку серії ААЕ №055144 від 24 квітня 2015 року, виданої ФОП « ОСОБА_7 ». Надати копію довідки-рахунку на підставі якої відбулась реєстрація вказаного транспортного засобу неможливо у зв`язку з закінченням терміну зберігання матеріалів справи (а.с. 91).
З договору купівлі-продажу транспортного засобу 5950/22/006161 від 26 жовтня 2022 року вбачається, що ОСОБА_1 придбала автомобіль марки Маzdа 3, сірого кольору (а.с.52). 12 травня 2023 року автомобіль марки Маzdа 3, 2016 року випуску,  реєстраційний номер НОМЕР_4 перереєстровано на іншу особу, номер транспортного засобу став НОМЕР_5 (а.с. 55).
З копії трудової книжки серії НОМЕР_6 вбачається, що в період з листопада 1999 року по жовтень 2001 року, та у період 01 листопада 2012 року по 13 червня 2014 року ОСОБА_1 була працевлаштована, що свідчить про те, що вона отримувала доходи (а.с. 74-76).
Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 та, відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 не надано належних та допустимих доказів, що спірна квартира була придбана за власні кошти, що могло бути підставою для спростування презумпції спільності майна подружжя, а тому позовні вимоги зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання особистою приватною власністю спірної квартири не можуть бути задоволені, відповідно підлягають задоволенню позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання за нею права власності на частину спірної квартири. 
Стосовно автомобіля RENAULT KANGOO, 2011 року випуску, суд зазначив, що оскільки сторони вважають за можливе при поділі вказаного майна залишити вказаний транспортний засіб у власності ОСОБА_2 , тому ОСОБА_1 має право на грошову компенсацію половини вартості вказаного автомобіля у розмірі 138 100 грн.
Щодо автомобіля Маzdа 3, 2016 року випуску, суд вказав, що він є спільним сумісним майном сторін, його відчуження ОСОБА_1 відбулося без згоди ОСОБА_2 , який має право на компенсацію вартості цього транспортного засобу. Запропонований ОСОБА_2 спосіб захисту у виді зобов`язання ОСОБА_1 сплатити різницю вартості між автомобілями Маzdа 3, 2016 року випуску, та RENAULT KANGOO, 2011 року випуску, притаманний при вирішенні питання про поділ наявного майна подружжя, тоді як автомобіль Маzdа 3, 2016 року випуску, відчужений, тому відмовив ОСОБА_2 у задоволенні цієї позовної вимоги. 
Крім того, суд вказав, що вимоги як первісного, так і зустрічного позову про визнання спірних автомобілів об`єктом права спільної сумісної власності, з врахуванням правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/4489/15-ц, задоволенню не підлягають.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення первісних вимог ОСОБА_1 в частині визнання за нею права власності на частину спірної квартири та відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання квартири його особистою приватною власністю.
З матеріалів справи вбачається, що квартира АДРЕСА_2 була придбана під час перебування сторін по справі у шлюбі, при цьому ОСОБА_2 стверджує, що вказана квартира була придбана за його власні кошти, отримані від продажу належної йому на прав приватної власності квартири.
Спірні правовідносини сторін врегульовані нормами Кодексу про шлюб та сім`ю. 
Відповідно до пункту 1  СК України зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті  58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.
Відповідно до статті 22 КпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить стаття 60 СК України).
Відповідно до статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним з подружжям під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.
Згідно з частиною першою статті 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми.
Аналогічні положення закріплені в статтях 60, 70 СК України, статті 368 ЦК України.
Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.
Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.
Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Статтями 70, 71 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що спірна квартира була придбана за кошти ОСОБА_2 , отримані від продажу належної йому на праві власності квартири за адресою: АДРЕСА_3 . 
З матеріалів справи вбачається, що спірна квартира була придбана 10 липня 2001 року за ціною 12 356 грн, а належна ОСОБА_2 квартира за умовами договору купівлі-продажу від 10 липня 2001 року була відчужена за ціною 8304 грн. ОСОБА_2 не надано доказів того, що кошти, отримані від продажу квартири були використані саме для придбання спірної квартири. Суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв надану ОСОБА_2 розписку-зобов`язання, оскільки за умовами договору купівлі-продажу квартири, що належала на праві власності ОСОБА_2 ціна склала саме 8304 грн, які покупець ОСОБА_3 повністю передала продавцеві, а не 16 500 грн. Сам факт укладення договорів купівлі-продажу в один день та посвідчення їх у одного нотаріуса не є достатнім фактом сплати ОСОБА_2 особистих коштів за придбану квартиру. 
За встановлених обставин справи, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що ОСОБА_2 не було спростовано презумпцію спільної сумісної власності подружжя на спірну квартиру, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на частину спірної квартири підлягають задоволенню.
Стосовно вимог сторін щодо автомобілів Маzdа 3, 2016 року випуску, та RENAULT KANGOO, 2011 року випуску, слід зазначити наступне.
Суд першої інстанції правильно встановив обставини, що вказані автомобілі є об`єктами права спільної сумісної власності. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц вказала, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна. 
Отже, з врахуванням вказаних висновків Великої Палати Верховного Суду вимоги ОСОБА_1 про визнання легкового автомобіля RENAULT KANGOO, 2011 року випуску, об`єктом права спільної сумісної власності та вимоги ОСОБА_2 про визнання автомобілів Маzdа 3, 2016 року випуску, та RENAULT KANGOO, 2011 року випуску, об`єктами права спільної сумісної власності задоволенню не підлягають.
Також в даній справі сторони по справі, заявили вимоги про залишення автомобіля RENAULT KANGOO, 2011 року випуску, у власності ОСОБА_2 . З врахуванням зазначеного, правильним є висновок суду першої інстанції про наявність підстав для залишення вказаного автомобіля у власності ОСОБА_2 .
ОСОБА_1 ставила питання про стягнення на її користь половини вартості автомобіля RENAULT KANGOO, 2011 року випуску, а ОСОБА_2 з огляду на те, що ОСОБА_1 було відчужено без його згоди автомобіль Маzdа 3, 2016 року випуску, наполягав на зобов`язанні ОСОБА_1 сплатити на його користь в якості грошової компенсації 30 615 грн, що становить собою 1/2 різниці вартості спірних автомобілів. При цьому, ОСОБА_2 погодився із оцінкою вартості транспортних засіб, яка була проведена на замовлення ОСОБА_1 , а саме: автомобіль Маzdа 3, 2016 року випуску, - 337 430 грн, а автомобіль RENAULT KANGOO, 2011 року випуску, - 276 200 грн
Колегія суддів не може погодитися з висновком місцевого суду, що обраний ОСОБА_2 спосіб захисту є неефективним та, що він мав ставити питання про компенсацію вартості автомобіля Маzdа 3, 2016 року випуску, так як це призведе до необхідності ОСОБА_2 звертатися до суду з новим позовом, а спір щодо поділу майна подружжя, а саме щодо автомобіля Маzdа 3, 2016 року випуску, залишиться невирішеним.
Як вже було зазначено вище, сторони дійшли згоди щодо вартості спірних автомобілів та стосовно того, щоб автомобіль RENAULT KANGOO, 2011 року випуску, залишився у власності ОСОБА_2 . Різниця між вартістю автомобіля Маzdа 3, 2016 року випуску, який було відчужено ОСОБА_1 , та автомобіля RENAULT KANGOO, 2011 року випуску, становить 61 230 грн., відповідно половина складає 30 615 грн.
ОСОБА_2 ставив питання зобов`язати ОСОБА_1 сплатити йому 30 615 грн грошової компенсації вартості автомобіля Маzdа 3, 2016 року випуску. Колегія суддів звертає увагу, що фактично він ставить питання стягнення на свою користь частини різниці у вартості автомобілів Маzdа 3, 2016 року випуску, та RENAULT KANGOO, 2011 року випуску,
Способи захисту цивільних справ та інтересів передбачені ст. 16 ЦК України. 
Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Стаття 71 СК України, зокрема, визначає, що неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними; присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.
З огляду на вищезазначене, колегія суддів вважає за можливе задовольнити вимоги ОСОБА_2 у спосіб стягнення з ОСОБА_1 на його користь 30 615 грн грошової компенсації частини різниці вартості спірних автомобілів, що, на думку колегії суддів, не буде виходом за межі позовних вимог.
За встановлених обставин справи рішення суду на підставі п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 на її користь половини вартості автомобіля RENAULT KANGOO, 2011 року випуску, та в частині вимог зустрічного позову ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 грошової компенсації, з ухваленням в цих частинах нового рішення, яким у задоволенні вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 на її користь половини вартості автомобіля RENAULT KANGOO, 2011 року випуску, відмовити, а вимоги ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 30 615 грн грошової компенсації задовольнити.
Відповідно до приписів ч. 13 ст. 141 ЦПК України підлягає зміні розподіл судових витрат.
Пропорційно до задоволеної частини позовних вимог з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір в розмірі 4863,50 грн – за розгляд справи в суді першої інстанції та 700 грн витрат по проведенню оцінки майна, а з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 - 3068,15 грн. – за розгляд справи в суді першої інстанції та 4602,22 грн – за апеляційний перегляд справи. 
       Частиною 1 ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. 
       Згідно ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:
       1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
       2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
       3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;
       4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
       Частиною 3 ст. 133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу .
       Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. 
       Відповідно до ч.ч. 3-4 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
       1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
       2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
       3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
       4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
       У разі недотримання вимог ч. 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
       Згідно з ч. 8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимоги про відшкодування таких витрат.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін).
З матеріалів справи вбачається, що в суді першої інстанції інтереси позивачки представляв адвокат Потураєв С.В. (а.с. 7).
       У позовній заяві було зазначено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивачка понесла і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи, зокрема витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7000 грн. 
На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу стороною позивачки за первісним позовом було надано, зокрема копію договору про надання  правничої (правової) допомоги № 1406 від 14 червня 2023 року, укладеного між ОСОБА_1 та адвокатом Потураєвим С.В., згідно умов якого гонорар обчислюється у фіксованій формі і становить 7000 грн; квитанцію № 1 про оплату правничої (правової допомоги за договором № 1406, згідно якої ОСОБА_1 сплатила адвокату Потураєву С.В. 7000 грн (а.с. 9; 10).
Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, то пропорційно до задоволеної частини позовних вимог слід стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції в розмірі 5452 грн.
Також у відзиві на апеляційну скаргу представником ОСОБА_1 – адвокатом Потураєвим С.В. заявлено клопотання про стягнення з ОСОБА_2 на її користь 4000 грн понесених витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4000 грн, на підтвердження понесення яких надано копію договору № 0312 про надання правничої (правової) допомоги від 03 грудня 2024 року, виписку про рух коштів.
На думку колегії суддів, вказаний розмір витрат на професійну правничу допомогу відповідає критеріям дійсності, обґрунтованості, розумності і співмірності, а тому виходячи зі складності справи та обсягу необхідних послуг, наданих представником ОСОБА_1 – адвокатом Потураєвим В.К. в суді апеляційної інстанції, час, витрачений адвокатом на надання відповідних послуг, ціни позову, та значення справи для сторін, колегія суддів вважає, за необхідне стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 4000 грн.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-382, 389 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 , яка подана його представником - адвокатом Мірошниченком Андрієм В`ячеславовичем, задовольнити частково.
Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 23 травня 2024 року скасувати в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з  ОСОБА_2 компенсації половини вартості автомобіля RENAULT KANGOO, 2011 року випуску, та в частині вирішення вимог зустрічного позову  ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 грошової компенсації, з ухваленням в цих частинах нового рішення.
В порядку поділу майна подружжя стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 30 615 гривень грошової компенсації частини різниці вартості автомобілів Маzdа 3, 2016 року випуску, та RENAULT KANGOO, 2011 року випуску.
Відмовити ОСОБА_8 у задоволенні позовних вимог про стягнення з  ОСОБА_2 на її користь компенсації половини вартості автомобіля RENAULT KANGOO, 2011 року випуску.
Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 23 травня 2024 року змінити в частині розподілу судових витрат.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені витрати зі сплати судового збору в розмірі 4863 гривні 50 копійок, витрати по оплаті проведення оцінки майна в розмірі 700 гривень та витрати понесені на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції – 5452 гривні.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені витрати зі сплати судового збору в суді першої інстанції 3068 гривень 15 копійок.
В іншій оскаржуваній частині рішення суду залишити без змін.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені витрати зі сплати судового збору за апеляційний перегляд справи в розмірі 4602 гривні 22 копійки.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати понесені на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 4000 гривень.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 27 лютого 2025 року.

Головуючий -  	О. І. Собина	

Судді:                                                                                        В. І. Криворотенко 

                                                                                                   Ю. О. Філонова