Дата документу 24.02.2025 Справа № 335/5476/24

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний № 335/5476/24
Провадження №22-ц/807/198/25
Головуючий в 1-й інстанції – Калюжна В.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2025 року                                         місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача	Кухаря С.В.,	
суддів:	Кочеткової І.В., Трофимової Д.А.,	

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Євсюкова Федіра Борисовича на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 жовтня 2024 року, ухвалене у м. Запоріжжі (повний текст рішення складено 21 жовтня 2024 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Департаменту патрульної поліції про відшкодування моральної шкоди,- 

В С Т А Н О В И В:

У травні 2024 року позивач ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Євсюкова Ф.Б. звернувся до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя з позовом до Держави України в особі Департаменту патрульної поліції про відшкодування моральної шкоди, в обґрунтування якого зазначив наступне. 19.08.2021 року інспектором Управління патрульної поліції в Запорізькій області Департаменту патрульної поліції Піза І.А. відносно позивача було винесено постанову серії ЕАО № 4661028 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, за ч. 1 ст. 121 КУпАП, якою на нього накладено штраф у розмірі 340 гривень. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02.11.2021 року зазначену постанову скасовано, провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 закрито, з його змісту вбачається, що суд дійшов висновку про протиправність оскаржуваної постанови. Крім того, рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 07.02.2020 року було скасовано постанову у справі про адміністративне правопорушення від 11.01.2020 року серії ЕАК № 1961480, винесену інспектором Управління патрульної поліції Піза І.А. про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 5 ст. 121 КУпАП. Посилаючись на те, що позивач двічі був вимушений звертатися до суду для захисту своїх прав і доводити свою невинуватість у вчиненні адміністративних правопорушень, шляхом оскарження винесених відносно нього постанов інспектором Піза І.А., внаслідок чого протягом тривалого часу він перебував у вкрай негативному моральному стані, зазначаючи, що незаконне притягнення його до адміністративної відповідальності, яке, на його думку, містить ознаки системного характеру, завдало йому душевних страждань, пов`язаних із приниженням його честі та гідності, позивач наполягав на спричиненні йому моральної шкоди, яку він оцінює у 2270,00 гривень та просив стягнути її з відповідача. Судові витрати, пов`язані із розглядом справи, понесені на правничу допомогу, позивач також просив стягнути з відповідача.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 жовтня 2024 року, позовні вимоги ОСОБА_1 до Держави України в особі Департаменту патрульної поліції про відшкодування моральної шкоди – залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Євсюкова Федіра Борисовича подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, а також вирішити питання щодо компенсації витрат на правничу допомогу. 
       
Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що незаконне притягнення позивача до адміністративної відповідальності завдало позивачу душевних страждань, пов`язаних із приниженням честі та гідності. Стягнення з держави суми відшкодування буде тим стимулюючим заходом, який призведе до більш відповідального ставлення органів державної влади до виконання своїх обов`язків. Підставою для відшкодування шкоди є закриття справи про адміністративне правопорушення, яке свідчить про незаконність притягнення до відповідальності.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу Департамент патрульної поліції України, зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок винесено обґрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. 

В силу вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 1 січня 2025 року це 90840,00 грн. (відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2025 рік» з 1 січня 2025 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 3028,00 грн. (3028,00 грн. Х 30 = 90840,00 грн.), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1, ч. 2 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 07.02.2020 року скасовано постанову у справі про адміністративне правопорушення від 11.01.2020 року, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 5 ст. 121 КУпАП у вигляді штрафу у розмірі 51 гривень.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02.11.2021 року скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі від 19.08.2021 року відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 121 КУпАП у вигляді штрафу у розмірі 340 гривень; провадження у справі закрито.

Як вбачається зі змісту вищезазначених судових рішень, постанови, складені посадовою особою відповідача у справі, судом були скасовані через недоведеність суб`єктом владних повноважень правомірності своїх рішень під час розгляду справи про їх оскарження.

Відмовляючи у задоволенні вимог позову, суд першої інстанції виходив з того, що при ухваленні вищезазначених рішень, судом не було встановлено протиправності та незаконності дій працівників поліції щодо винесення відносно ОСОБА_1 оскаржуваних постанов у справах про адміністративні правопорушення про накладення адміністративних стягнень у вигляді штрафу. Позивачем не надано доказів на підтвердження факту заподіяння йому саме відповідачем моральних страждань або втрат немайнового характеру, не обґрунтовано, з чого він виходив, визначаючи розмір заподіяної йому шкоди, а також доказів протиправності дій чи бездіяльності відповідача та причинного зв`язку такої поведінки із заподіяною шкодою.

З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду не погоджується, виходячи з наступного.

Частина перша статті 15 ЦК України передбачає, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої, пункту дев`ятого та абзацу дванадцятого частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

За змістом положень цих норм права суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються.

Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Встановивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та (або) необґрунтованість заявлених вимог.

У позові зазначено, що підставою для відшкодування моральної шкоди є, зокрема, незаконне притягнення позивача до адміністративної відповідальності і закриття справи про адміністративні правопорушення за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Загально-конституційні засади відносин між державою та громадянином, зокрема щодо відповідальності держави, закріплено в конституційні та цивільно-правові норми: статтю 56 Конституції України; статті 1173-1176 ЦК України, Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Згідно із статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Відповідно до частини першої статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Статтею 1174 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Пунктом 4 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення.

Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, затримання особи, отримання пояснень та інше). Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц (провадження № 61-19000сво18), від 31 серпня 2022 року у справі № 289/865/21 (провадження № 61-18784св21), 14 грудня 2022 року у справі № 201/7848/21 (провадження № 61-5118св22).

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 07.02.2020 року скасовано постанову у справі про адміністративне правопорушення від 11.01.2020 року, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 5 ст. 121 КУпАП у вигляді штрафу у розмірі 51 гривень.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02.11.2021 року скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі від 19.08.2021 року відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 121 КУпАП у вигляді штрафу у розмірі 340 гривень; провадження у справі закрито.

Як вбачається зі змісту вищезазначених судових рішень, постанови, складені посадовою особою відповідача у справі, судом були скасовані через недоведеність суб`єктом владних повноважень правомірності своїх рішень під час розгляду справи про їх оскарження.

Отже, з вказаного вбачається, що у зв`язку із закриттям провадження у справі про адміністративне правопорушення у позивача виникло право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Суд першої інстанції наведеного не врахував та не встановив фактичних обставини, які мають значення для ухвалення законного і обґрунтованого рішення.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, не врахував, що закриття судом справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу та події свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, і відшкодування моральної шкоди в такому випадку здійснюється незалежно від вини заподіювачів. 

Крім того, судом першої інстанції не враховано висновків Верховного Суду щодо відшкодування шкоди у разі здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення та зроблено помилковий висновок про те, що факт закриття справи про адміністративне правопорушення не тягне обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідачів заподіяли позивачу моральну шкоду без належного встановлення фактичних обставин справи.

Отже у справі, яка переглядається, суд неправильно застосував норми матеріального права, зокрема положення статей 1167, 1174 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», та дійшов передчасного висновку про відмову у позові.

За таких обставин доводи апеляційної скарги є обґрунтованими.

Що стосується розміру відшкодування, то колегія суддів виходить із такого.

Частиною третьою ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлено, що відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Позивачем пред`явлено до стягнення суму у розмірі 2270,00 грн. без прив`язки до конкретного періоду.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

З огляду на встановлені обставини у справі розмір моральної шкоди, який просить стягнути позивач не виходить за рамки розумності, справедливості та пропорційності та підлягає задоволенню у повному обсязі. 

Щодо судових витрат.

Частинами 1, 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

       Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову – на відповідача.

       Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

       На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу позивачем надано ордер серія АР №1059904, відповідно до якого адвокат Євсюков Ф.Б. надає правничу допомогу ОСОБА_1 в суді першої інстанції; договір №26/06/21 про надання правничої допомоги від 26.06.2021 року; додаткова угода від 09.01.2022 року до договору про надання правничої допомоги від 26.06.2021р. (а.с.8-16); акт приймання-передачі наданих послуг за договором про надання правничої допомоги від 26.06.2021р. та додаткової угоди від 09.01.2022 року на загальну суму 20000,00 грн.; рахунок на часткову оплату наданих адвокатом послуг у розмірі 1000,00 грн; виписка Банка по руху коштів клієнта ОСОБА_2 про надходження оплати згідно додаткової угоди від 09.01.2022 року у розмірі 1000,00 грн.; детальний опис розрахунок наданих адвокатом Євсюковим Ф.М. послуг щодо надання правничої допомоги ОСОБА_1 за договором №26/06/21 про надання правничої допомоги від 26.06.2021 року та додатковою угодою від 09.01.2022 року на загальну суму 20000,00 грн. (а.с.118-121); ордер серія АР №1204075, відповідно до якого адвокат Євсюков Ф.Б. надає правничу допомогу Мамедову Турал А.О. в суді апеляційної інстанції (а.с.137); акт приймання-передачі наданих послуг за договором про надання правничої допомоги від 26.06.2021р. та додаткової угоди від 09.01.2022 року на загальну суму 10000,00 грн.; детальний опис та розрахунок наданих адвокатом Євсюковим Ф.М. послуг щодо надання правничої допомоги ОСОБА_1 за договором №26/06/21 про надання правничої допомоги від 26.06.2021 року та додатковою угодою від 09.01.2022 року на загальну суму 10000,00 грн.

       Таким чином, позивачем заявлено до стягнення витрати на правничу допомогу понесені в суді першої інстанції у розмірі 20000,00 грн. та у суді апеляційної інстанції у розмірі 10000,00 грн. 

       Згідно ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

       Враховуючи надані заявником докази на підтвердження понесення витрат на правничу допомогу, колегія суддів апеляційного суду доходить до висновку про обґрунтованість та доведеність таких вимог та необхідність вирішення питання щодо їх відшкодування. 

       При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

       Аналогічні критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

       У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

       Відповідно до статті 28 Правил адвокатської етики, затверджених звітно-виборним з`їздом адвокатів України 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

       Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

       Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини.

       Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України" від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

       Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі № 596/2305/18-ц (провадження № 61-13608св20).

       Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір витрат на правничу допомогу, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони, тощо.

       Тобто, у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині 4 статті 137 ЦПК України.

       Зважуючи на складність справи, участь адвоката в судовому розгляді, ціну позову, категорію справи, а також співмірність та пропорційність як одних із основних засад цивільного судочинства, колегія суддів вважає за необхідне відшкодувати позивачу витрати на правничу допомогу в суді першої інстанції у розмірі 2000,00 грн. і у суді апеляційної інстанції у розмірі 1000,00 грн., а всього у розмірі 3000,00 грн.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Євсюкова Федіра Борисовича задовольнити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 жовтня 2024 року у цій справі скасувати та ухвалити нову постанову наступного змісту.

Позов ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Департаменту патрульної поліції про відшкодування моральної шкоди – задовольнити.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 2270,00 грн.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу в суді першої та апеляційної інстанції у розмірі 3000,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 24 лютого 2025 року.

Судді:                                                С. В. Кухар

                                        І. В. Кочеткова

Д.А. Трофимова