КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

____________________________________
Справа  № 753/18729/16-ц
Апеляційне провадження
 № 22-ц/824/4304/2024                                                                                                                                                               
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
28 лютого 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:             
                                   судді-доповідача                Рейнарт І.М. 
                                   суддів                                  Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.
                                   при секретарі                     Ящуку Д.О.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Малиновської Вікторії Дмитрівни на заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 24 липня 2023 року (суддя Колесник О.М.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,
 
встановив:
 
у жовтні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив зобов`язати відповідача провести відповідну перебудову належного йому житлового будинку, який розташований на земельній ділянці, площею 0,0661 га, за адресою: АДРЕСА_1 ), яка повинна відповідати нормам ДБН, та демонтувати за власний рахунок очисні споруди каналізації, які встановлені на його земельній ділянці.
            Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що йому на праві власності належить земельна ділянка, загальною площею 0,0490 га, кадастровий номер: 8000000000:90:917:0015, що розташована за адресою:  АДРЕСА_2 ), а відповідач є власником суміжної земельної ділянки, загальною площею 0,0661 га, кадастровий номер: 8000000000:90:917:0016, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Позивач посилався на те, що відповідач побудував на земельній ділянці житловий будинок без дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності на відстані 0,35 метрів від лінії межі земельних ділянок, водостічна труба його будинку знаходиться на відстані майже 0,13 метрів від межі, що є причиною підмивання ґрунту на його земельній ділянці, а дах житлового будинку побудований на кордоні їх земельних ділянок, що є причиною спадання снігу з даху будинку на його земельну ділянку на відстань 2,5 м від межі, що є небезпечним для нього та членів його сім`ї.
Позивач вважав, що відповідачем порушуються його права власника земельної ділянки та чиняться перешкоди для реалізації його прав у користуванні земельною ділянкою, а саме висаджувати дерева та інші рослини, а також обслуговувати його дачний будинок, так як відстань між будинками складає не більше 3,5 м, що є порушенням протипожежних норм та державних будівельних норм.
Крім того позивач зазначав, що відповідач на своїй земельній ділянці спорудив 
                                                                        
септик (вигрібну яму) з порушенням санітарних, гігієнічних та будівельних норм, каналізація з будинку стікає у дану вигрібну яму, яка розташована на відстані не більше 0,65 см від межі їх ділянок та дренує в землю, що призводить до забруднення ґрунту його земельної ділянки.
            Позивач стверджував, що неодноразово звертався до відповідача з вимогою про усунення вказаних порушень та приведення свого житлового будинку у відповідність до вимог Державних будівельних норм, однак відповідач проігнорував його звернення.
            Заочним рішенням Дарницького районного суду міста Києва позовні вимоги задоволено частково, зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди ОСОБА_2 у користуванні земельною ділянкою шляхом демонтажу частини садового (дачного) житлового будинку на земельній ділянці АДРЕСА_3 , який знаходиться на земельній ділянці кадастровий номер: 8000000000:90:917:0016 на відстань не менше 3 (трьох) метрів від межі з земельною ділянкою кадастровий номер: 8000000000:90:917:0015, розташованою по АДРЕСА_2 , що належить на праві власності ОСОБА_2 , за власний рахунок. Зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди ОСОБА_2 у користуванні земельною ділянкою шляхом демонтажу за власний рахунок очисної споруди каналізації (септика), розташованої на ділянці АДРЕСА_4 , НОМЕР_1 у садовому товаристві «Здоров`я-2» в Дарницькому районі міста Києва, яка знаходиться на земельній ділянці кадастровий номер: 8000000000:90:917:0016, на відстані не менше 1 (одного) метра від межі з земельною ділянкою кадастровий номер: 8000000000:90:917:0015, розташованою по  АДРЕСА_2 , що належить на праві власності ОСОБА_2 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 551грн 20коп. судового збору, 12 200грн витрат на професійну правничу допомогу, 9089грн 59 коп. компенсації за втрату частини заробітку, 20 593грн 20 коп. вартості проведення судової земельно-технічної експертизи, а всього  42 433грн 99 коп.
            Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 1 листопада 2023 року заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Малиновської В.Д. про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.
            У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Малиновська В.Д. просить заочне рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції всіх обставин справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
            Представник відповідача вважає, що позивачем не доведено, яким саме чином розташування будинку відповідача створює позивачу перешкоди у користуванні його земельною ділянкою, крім цього зазначає, що Державні будівельні норми, на які посилається позивач, не є чинними, а статут садівничого товариства «Здоров`я-2» не є нормативно-правовим актом.
            Також представник відповідача стверджує, що суд першої інстанції порушив «принцип на повагу до житла», постановивши демонтувати (знести) частину житлового будинку без попереднього дослідження технічної можливості вчинити такі дії, приймаючи до уваги гіпотетичну неможливість позивача вирощувати дерева на своїй ділянці. Крім цього, постановивши рішення про демонтаж частини будинку, а не його перебудову згідно вимог Державних будівельних норм, суд першої інстанції фактично вийшов за межі позовних вимог.
            Представник відповідача посилається на неспівмірність стягнутих на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу та компенсації частини заробітку та 
                                                                       
відсутність в матеріалах справи детального розрахунку таких витрат.
            Відзив на апеляційну скаргу не подано.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Малиновської В.Д., яка підтримала апеляційну скаргу,  пояснення позивача ОСОБА_2 та його представника - адвоката Кір`ян Н.В., які проти задоволення апеляційної скарги заперечували та просили залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
            Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2 є власником земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:90:917:0015, загальною площею 0,0490 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_5 , на підставі договору дарування земельної ділянки від 7 травня 2016 року, посвідченого державним нотаріусом Сьомої київської державної нотаріальної контори Паньшиною О.В. та зареєстрованим в реєстрі за № 4-671 (с.с.6,7 т.1).
            ОСОБА_1 є власником суміжної земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:90:917:0016, загальною площею 0,0661 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_6 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 10 травня 2007 року № 1318 серії ВЕК № 224763, що підтверджується  Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 018483 від 1 жовтня 2007 року  (с.с.15 т.1).
            На земельній ділянці, що перебуває у власності відповідача, у 2007 році був побудований двоповерховий садовий (дачний) будинок, загальною площею 188,3 кв.м, який прийнято в експлуатацію 5 січня 2012 року (с.с.61-62 т.1).
            Відповідно до висновку експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз за результатами проведення судової будівельно-технічної та земельно-технічної  експертизи № 29922/21-43/30324/21-49 від 11 січня 2023 року, за результатом  проведеного дослідження встановлено, що на схемі розташування будівель та споруд за технічним паспортом МБТІ від 14 грудня 2012 року щодо земельної ділянки ОСОБА_1 (кадастровий номер 8000000000:90:917:0016) відсутній фактично наявний, станом на 23 грудня 2022 року, септик (вигріб); паркан, який знаходиться між земельними ділянками ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , фактично проходить по земельній ділянці ОСОБА_2 (кадастровий номер 8000000000:90:917:0015) і площа території земельної ділянки 8000000000:90:917:0015, яку за фактичними межами зайнято власником земельної ділянки 8000000000:90:917:0016, становить 0,0012 га; боковий фасад будівлі ОСОБА_1 в найближчій точці А  розташований від межі земельної ділянки ОСОБА_2 (кадастровий номер 8000000000:90:917:0015) на відстані - 0,18 метрів, в точці В (найвіддаленіша точка) на відстані - 0,75 метрів; кришка-люк від септику (вигрібу) в точці С знаходиться від межі земельної ділянки ОСОБА_2 (кадастровий номер 8000000000:90:917:0015) на відстані - 0,38 метрів; біля бокового фасаду будівлі ОСОБА_1 , між ділянкою з ОСОБА_2 , не виконані відповідні будівельні та інженерні улаштування, що може бути причиною, як затікання зливових вод під фундамент самого будинку, так і на ділянку ОСОБА_2 ; станом на 23 грудня 2022 року порушення норм розташування будівель та споруд на земельній ділянці (кадастровий номер 8000000000:90:917:0016), а саме п.3.25 ДБН 360-92 «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» (діяв на момент вводу в експлуатацію будинку ОСОБА_1 ); розташування будівель та споруд на земельній ділянці з кадастровим номером 8000000000:90:917:0016 не відповідає п. 1.6. статуту садового товариства «Здоров`я-2» від 2002 року; встановити, які саме правила землеустрою, містобудування були порушені під час зведення будинку АДРЕСА_7 , що належить ОСОБА_1 - не вбачається за можливе у зв`язку із не наданням будівельного паспорта індивідуального житлового будинку з повідомленням про початок виконання будівельних робіт. Встановити, які норми чинного 
                                                                                
законодавства були порушені при спорудженні септику (вигрібу) на земельній ділянці з кадастровим номером 8000000000:90:917:0016  не вбачається за можливе у зв`язку із відсутністю проектної документації (с.с.55-63 т.2).       
            Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 при будівництві будинку на своїй земельній ділянці порушив п. 3.25 ДБН 360-92 «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», який діяв на момент вводу в експлуатацію його будинку та п. 1.6 статуту садового товариства «Здоров`я-2» в редакції 2002 року, чим порушив права позивача на користування його земельною ділянкою.
            Проте повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може з таких підстав.
Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.
Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17.
Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до пунктів «г», «е» частини першої статті 91 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, дотримуватися правил добросусідства.
Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав (частина друга, пункту «б» частини третьої статті 152 ЗК України).
Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
У частині першій статі 375 ЦК України зазначено, що власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.
Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без 
                                                                    
відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проєкту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак доводить, що об`єкт нерухомості є самочинним.
Саме такий правовий висновок викладено Верховним Судом у постановах від 18 лютого 2019 року у справі № 308/5988/17-ц та від 20 березня 2019 року у справі № 202/3520/16-ц.
Відповідно до частини четвертої статті 376 ЦК України, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.
У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану (частина сьома статті 376 ЦК України).
З урахуванням змісту статті 376 ЦК України в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту такого порушення самочинною забудовою.
Збудований об`єкт нерухомості може бути знесений особою, яка здійснила самочинне будівництво, за її рахунок лише на підставі судового рішення у випадках, передбачених частинами четвертою та сьомою статті 376 ЦК України: а) якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, що здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці; б) якщо така забудова порушує права інших осіб; в) якщо проведення перебудови об`єкта є неможливим; г) особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, відмовляється від проведення перебудови відповідно до прийнятого судом рішення.
Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише за умови вжиття всіх передбачених законодавством України заходів щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.
Отже, системний аналіз зазначених положень дає підстави для висновків про те, що самочинне будівництво підлягає знесенню, якщо: власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності за особою, яка здійснила таке будівництво; власник земельної ділянки не заперечує проти визнання права власності на самочинну забудову, однак така забудова порушує права інших осіб на зазначену земельну ділянку; самочинна забудова зведена на наданій земельній ділянці, але з відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил, що порушує права інших осіб, за умови, що особа, яка здійснила самочинне будівництво, відмовилась від здійснення перебудови.
Знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), допустиме лише за умови, якщо неможливо здійснити перебудову нерухомості відповідно до проекту або 
                                                                         
відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови.
Такий висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 21 травня 2020 року у справі № 726/874/15.
Частина 4 статті 263 ЦПК України передбачає, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції не врахував правових висновків Верховного Суду у даній категорії справ, а також не врахував, що позивачем не надано доказів технічної можливості демонтажу частини садового (дачного) житлового будинку, який належить відповідачу, без пошкодження конструкції будинку у цілому, суд не визначив, яку саме частину садового будинку необхідно знести.
Також суд першої інстанції не  звернув увагу на відсутність в матеріалах справи доказів, які підтверджують порушення прав позивача влаштуванням на земельній ділянці відповідача вигрібної ями (вигріб) та забруднення ґрунту земельної ділянки позивача.
Крім того колегія суддів зазначає, що частина 1 статті 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Ухвалюючи рішення про усунення перешкод ОСОБА_2 у користуванні земельною ділянкою шляхом зобов`язання ОСОБА_1 здійснити демонтаж частини садового (дачного) житлового будинку, суд першої інстанції не врахував, що позивач з такими позовними вимогами до суду не звертався, а просив зобов`язати відповідача провести відповідну перебудову належного йому житлового будинку.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції рішення ухвалено з порушенням норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення спору, а також з неправильним застосуванням норм матеріального права, що є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення апеляційним судом.
Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування 
                                                                    
кожного доказу (групи доказів).
У постановах Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі № 822/2149/18 та від 10 квітня 2020 року у справі № 344/4319/16-а зроблено висновки про те, що «…правовий порядок знесення будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна залежить від підстав, за якими його віднесено до об`єкта самочинного будівництва. За змістом частини сьомої статті 376 ЦК України зобов`язання особи, яка здійснила будівництво, провести відповідну перебудову можливе лише у разі істотного відхилення від проєкту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, та істотного порушення будівельних норм і правил». 
Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи від 11 січня 2023 року встановлені порушення норм розташування будівель та споруд на земельній ділянці з кадастровим номером 8000000000:90:917:0016, а саме пункт 3.25, ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» (діючого на момент вводу будинку в експлуатацію). Однак, у висновку не зазначено, чи можлива перебудова житлового будинку і яка саме для усунення встановлених порушень.
Позовна заява ОСОБА_2 також не містить вимог, яку саме перебудову повинен здійснити відповідач для відновлення порушених прав позивача.
Отже, заявляючи позовні вимоги про зобов`язання відповідача провести відповідну перебудову належного йому житлового будинку, позивач не надав суду належні та достатні докази можливості здійснення такої перебудови, а також не зазначив, як саме він просить зобов`язати відповідача здійснити перебудову житлового будинку, тобто не конкретизував свої позовні вимоги.
Відповідно до положень статті 367 ЦПК України апеляційний суд не має повноважень уточнювати позовні вимоги та здійснювати розгляд тих вимог, які не були предметом розгляду суду першої інстанції.
Аналіз положень статей 386, 391 ЦК України та 152 ЗК України свідчить, що підставою для задоволення даного позову є встановлення факту порушення прав позивача і об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав.
Колегія суддів вважає, що під час судового розгляду позивачем не було надано належних та достатніх доказів у підтвердження заявлених позовних вимог, а також у підтвердження обставин, якими позивач обґрунтовував свої вимоги, а відтак у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити у зв`язку з їх недоведеністю.
Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неповно встановив обставини справи, його висновки суперечать наданим доказам, суд неправильно застосував норми матеріального права, допустив порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення спору, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Керуючись статтями 367, 374, 376, 381- 383 ЦПК України, апеляційний суд
 
постановив:
 
апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Малиновської Вікторії Дмитрівни задовольнити.
            Заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 24 липня 2023 року 
                                                                 
скасувати, ухваливши нове судове рішення, яким у позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою відмовити.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 6 січня 2025 року.

Суддя-доповідач                                                    І.М. Рейнарт

Судді                                                                      Г.М. Кирилюк

                                                                                Т.І. Ящук