ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
25 лютого 2025 року місто Київ
Справа № 755/11975/23
Апеляційне провадження № 22-ц/824/6574/2025
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Желепи О.В., суддів: Поливач Л.Д., Сушко Л.П.,
за участю секретаря судового засідання Рябошапки М.О.
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2024 року (ухвалене у складі судді Коваленко І.В., повне рішення складено 21 жовтня 2024 року)
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів
 
ВСТАНОВИВ
Короткий зміст позовних вимог 
 
15 серпня 2023 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому після подачі позовної заяви на усунення недоліків просив стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти в сумі 216 000 грн.
Позов обґрунтовував тим, що 17 січня 2020 року між позивачем та відповідачем було укладено договір про надання юридичних послуг №?01 (далі - Договір). Того ж дня позивач видав відповідачеві нотаріально посвідчену довіреність, а безпосередньо після її оформлення - передав відповідачеві 9?000 доларів США, що за курсом на момент передачі становило 216?000 грн.
За умовами Договору, відповідач зобов`язувався надати юридичну та організаційну допомогу, зокрема щодо розміщення плавучого готелю-ресторану в акваторії затоки р. Дніпро біля ст. метро «Гідропарк». Строк виконання послуг за договором був визначений до 25 березня 2020?року.
Відповідно до п.?9.2 Договору, він діє до моменту підписання акту прийому-передачі наданих послуг або до виконання всіх зобов`язань відповідачем.
З моменту укладення договору та передання грошових коштів відповідач не виконав жодних юридичних або організаційних дій на користь позивача; фактично послуги не надавалися. Лише 27 серпня 2020?року позивач дізнався, що відповідач не має юридичної освіти, не виконував і не має наміру виконувати взяті на себе зобов`язання, а отримані кошти використав на власні потреби.
Позивач неодноразово пропонував відповідачеві укласти додаткову угоду або повернути грошові кошти, але відповідач ухилявся від спілкування та виконання зобов`язань.  
За таких обставин позивач вважає, що у відповідача виникло зобов`язання повернути 216?000 грн як аванс (попередню оплату) за послуги, які фактично не було надано.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Дніпровський районний суд міста Києва рішенням від 17 жовтня 2024 року у задоволенні позову відмовив.
 
Короткий зміст вимог апеляційної скарги 
 
Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_1 06 січня 2025 подав засобами поштового зв`язку  апеляційну скаргу, у якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.
 
Узагальненні доводи особи, яка подала апеляційну скаргу 
 
Апелянт вважає, що суд першої інстанції надав неправильну оцінку правовідносинам між сторонами та внаслідок цього неправильно застосував норми матеріального права, помилково вказавши, що належним способом захисту прав позивача є вимога про визнання Договору  недійсним та стягнення коштів у порядку кондикційного позову. Позивач вважає, що вказаний спосіб захисту не був би належним та ефективним, оскільки норми статті 1212 ЦК України не можуть бути застосовані в договірних відносинах, що мали місце між сторонами.
Вказує, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку про обрання позивачем неефективного способу захисту, оскільки підставою позову було не безпідставне збагачення відповідача, а невиконання договірних зобов`язань.
Зазначає, що суд не надав оцінку обставинам невиконання відповідачем умов Договору, зокрема п. 6.3 Договору, а також відсутності акту прийому-передачі наданих послуг, складення якого передбачено пунктами 4.3, 9.2 Договору та є обов`язком виконавця, тобто відповідача. 
Також суд не врахував, що відзив на позовну заяву відповідач не подав, що свідчить про відсутність заперечень з боку відповідача проти позовної заяви та може бути розцінена як додатковий доказ недобросовісності відповідача у виконанні договірних зобов`язань.
 
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи 
 
Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.
 
Позиція учасників справи, які з`явилися в судове засідання
 
У судовому засіданні позивач та його представник - адвокат Дроздович О.О. кожен окремо апеляційну скаргу  підтримали, просили її задовольнити з підстав, викладених у ній. 
На запитання суду ОСОБА_1 пояснив, що окрім Договору із відповідачем ніяких угод, у тому числі додаткових, не укладав. Дроздович О.О. надала пояснення, що позов поданий з підстав повного невиконання умов Договору стороною відповідача, позов про визнання Договору недійсним не подавався.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, заяв чи клопотань до суду не подав, про дату, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином в порядку статті 128 ЦПК України. Конверт повернувся з відміткою адресат відсутній за вказаною адресою.
У постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16 Верховний Суд зробив висновок, що неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи є їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті. 
З урахуванням викладено та положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів ухвалила розглядати справу за відсутності відповідача ОСОБА_2 , який був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду, проте в судове засідання не з`явився без поважних причин.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судом 
 
Суд встановив, що 17.01.2020 між позивачем ОСОБА_1 , як замовником, та відповідачем ОСОБА_2 , як виконавцем, було укладено Договір про надання послуг № 01 від 17.01.2020 (а.с.159-161 т.1).
Як вбачається з п.1.1 Договору, Виконавець зобов`язується за завданням Замовника на умовах цього Договору надати послуги, передбачені п.2.1 цього Договору, а Замовник зобов`язується оплатити ці послуги.
Пунктом 2.1 Договору сторони визначили вид послуг, що виконуються виконавцем, - «Юридичні послуги», «Інформаційно-консультативні послуги».
Пунктом 2.2 Договору сторони визначили, що перелік послуг визначається у Додатковій угоді №1 до цього Договору, який є його невід`ємною частиною та є комерційною таємницею.
Пунктом п.2.3 Договору сторони погодили, що вартість послуг за даним договором становить - 9 000,00 доларів США, що еквівалентно 216 000 грн станом на день підписання договору передається виконавцю у повному обсязі замовником.
Пунктом 4.1. Договору сторони погодили ціну договору, а саме: вартість надання послуг за даним договором становить 9 000,00 (дев`ять тисяч) доларів США, що еквівалентно 216 000 грн. станом на день підписання договору.
Пунктом 4.2 Договору, сторони передбачили, що підписання обома сторонами даного договору з фактом передачі замовником виконавцю 100% авансу у розмірі 9 000,00 (дев`ять тисяч) доларів США, що еквівалентно 216 000 грн станом на день підписання договору для виконання умов договору.
Пунктом 4.3 Договору, сторони передбачили, що підписання Акту прийому-передачі послуг замовником є підтвердженням виконання робіт виконавцем та відсутності претензій до виконавця з боку замовника.
Відповідно до п. 9.1. Договору №01 від 17.01.2020, договір вважається укладеними і набирає чинність з моменту його підписання та його скріплення печатками Сторін.
Відповідно до п.9.2. Договору №01 від 17.01.2020, строк дії Договору починає свій перебіг з моменту його підписання Сторонами та закінчується підписанням акту прийому-передачі наданих послуг всіх зобов`язань Виконавцем. Закінчення строку дії цього Договору не звільняє будь-яку із Сторін від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії Договору №01 від 17.01.2020.
Пунктом 3.1. Договору сторони погодили термін виконання договору, згідно з яким: «Виконавець зобов`язується надати послуги в строк до 25.03.2020р.».
Разом з тим, пунктом 6.3 Договору сторони погодили умови настання відповідальності за порушення умов Договору, згідно з яким: «У випадку невиконання послуг №3, 4, 5, передбачених в Додатковій угоді №1 до цього Договору, який є його невід`ємною частиною, але виконання послуг №1, 2, виконавець повертає замовнику з оплаченої вартості договору 9 000,00 (дев`ять тисяч) доларів США, що еквівалентно 216 000 грн. станом на день підписання договору.»
 
Позиція суду апеляційної інстанції 
 
Заслухавши доповідь головуючого судді Желепи О.В., пояснення позивача та його представника, переглянувши справу та перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню. 
 
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
 
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Указаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.
 
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не довів, що відповідачем не виконані умови договору про надання юридичних послуг, не довів істотні порушення договору та наявність підстав для повернення коштів, а крім того суд зазначив, про те, що введення в оману позивача, щодо наявності юридичної освіти в надавача послуг є підставою для визнання правочину недійсним, та повернення коштів у зв`язку з такою недійсністю правочину. В розрізі цього, суд також проаналізував неможливість стягнення коштів на підставі ст. 1212 ЦК України. 
Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції, оскільки він є законним, обґрунтованим та відповідає встановленим обставинам справи.
 
У постановах Верховного Суду від 08 серпня 2019 року у справі №450/1686/17 та від 15 липня 2019 року у справі №235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.
У кожній справі за змістом обґрунтування позову та наданих позивачем пояснень суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах сформульованих ним позовних вимог (частина перша статті 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (див., наприклад, постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц та від 04 липня 2023 року у справі № 233/4365/18 ).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20) зазначено, що порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Водночас позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
Згідно з висновком викладеним у постанові Верховного Суду від 24 червня 2021 року в справі № 560/3160/20 «ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. Під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Зазначений засіб правового захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату, а ухвалення рішень, які безпосередньо не призводять до змін в обсязі прав, та забезпечення їх примусової реалізації не відповідає змісту цього поняття».
Звертаючись із цим позовом позивач указував, що відповідач своїх зобов`язань за договором не виконав.
Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що оскільки матеріали справи не містять, а позивачем всупереч ч. 1 ст. 81 ЦПК України, не надано суду доказів того, що виконавець - ОСОБА_2 не виконав послуги №3, 4, 5, передбачені в Додатковій угоді №1 до цього Договору, який є його невід`ємною частиною, але виконав послуги №1, 2, за яке пунктом 6.3 Договору передбачена відповідальність у вигляді повернення виконавцем замовнику з оплаченої вартості договору 9 000,00 (дев`ять тисяч) доларів США, що еквівалентно 216 000 грн. станом на день підписання договору, у суду відсутні підстави для висновку про повернення сплачених за договором коштів.  
Колегія суддів також зауважує, що через не надання суду Додаткової угоди № 1 до Договору, як суд першої інстанції, так і суд апеляційної інстанції, позбавлені можливості оцінити доводи позивача та обставини щодо невиконання відповідачем умов Договору в розрізі виконання послуг за договором, визначених у Додатковій угоді № 1 до Договору.
Позивач пояснив суду, що додаткову угоду він з відповідачем не укладав, оскільки той відмовився. Відповідно за таких обставин, слід розглядати правове питання щодо досягнення сторонами домовленостей, щодо всіх істотних умов договору.
Апеляційний суд встановив, що в судовому засіданні позивач надав пояснення, що він  укладаючи договір очікував на  юридичну допомогу з питання отримання місця для паркування плавучого засобу. Проте, в позовній заяві позивач вказує на юридичні послуги щодо права на розміщення плавучого готелю-ресторану. Вказані розбіжності свідчать про те, що сам позивач приховує дійсну природу договору, та відповідно через це може не надавати суду додаткову угоду, з якої можна встановити, що конкретно мав робити відповідач та які послуги надавати.
Позивач не надав суду доказів,  про те, що він не має паркувального місця для плавучого засобу. 
Фактично позивач стверджує, що відповідач після отримання коштів, ухилився від підписання будь-яких додаткових угод, тобто шахрайським способом заволодів  грошима. Проте позивач не надає доказів звернення до правоохоронних органів, щодо вчинення відповідачем злочину.
В судовому засіданні представник позивача наполягала на тому, що вони в даній справі, обрали лінію захисту, та стверджують про повне не виконання укладеного та дійсного правочину.
Враховуючи такі пояснення та надані докази, суд вірно надав їм оцінку та констатував недоведеність невиконання умов договору.
Доводи апеляційної скарги про помилковість оцінки правовідносин між сторонами та неправильне застосування положень статті 1212 ЦК України є такими , що не впливають на правильність рішення суду з огляду на таке.
Як було вказано вище та вбачається із рішення суду, підставою для відмови в позові було не доведення невиконання умов договору, та відповідно відсутність підстав для повернення коштів через таке не виконання.
Поряд із цим, суд у своєму рішенні фактично роз`яснив позивачу, який спосіб захисту може позивач іще обрати за встановлених обставин справи, а саме звернення позивача до суду з вимогою про визнання Договору про надання послуг недійсним, оскільки позивач вказує на те, що його відповідач ввів в оману щодо наявності в нього юридичної освіти та можливості повернення коштів на підставі статті 1212 ЦК України. 
 
Інші доводи апеляційної скарги, зокрема про неповноту судового розгляду та помилковість висновків суду першої інстанції щодо «застосування» положень про безпідставне збагачення, є безпідставними, такими, що зводяться до неправильного (власного) тлумачення скаржником норм матеріального та процесуального права, що в силу його юридичної необізнаності свідчить про помилковість його доводів, а тому колегія суддів їх відхилила як такі, що законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції, викладених у рішенні, не спростовують.
 
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги 
 
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Колегія суддів, встановила, що при вирішенні справи судом першої інстанції не було допущено неправильного застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, висновки суду відповідають обставинам справи, а тому відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги та скасування законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції. 
 
Судові витрати 
 
Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, відсутні підстави для розподілу витрат на стадії апеляційного провадження відповідно до статей 141, 382 ЦПК України.
 
Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд
 
ПОСТАНОВИВ
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2024 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Повна постанова складена 28 лютого 2025 року.
 
Головуючий                                                                          О.В. Желепа 
 
Судді                                                                                       Л.Д. Поливач
 
                                                                                                 Л.П. Сушко