Головуючий І інстанції: Н.І. Слободянюк
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2025 р. 	Справа № 440/10454/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді Ральченка І.М.,
Суддів: Катунова В.В. ,  Подобайло З.Г. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Мастюгіна Євгенія Дмитровича на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 30.09.2024, по справі № 440/10454/24
за позовом      ОСОБА_1  
до     Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області                     
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом, в якому просила:
- визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області від 06.08.2024 № 262840022361 щодо відмови в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до п. "а" ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення»;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до п. "а" ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з дня звернення за її призначенням, а саме з 29.07.2024, зарахувавши до стажу, який дає право на призначення цього виду пенсії періоди її роботи з 01 квітня 1993 року по 21 січня 1998 року, з 01 грудня 1998 року по 05 липня 2004 року, з 25 січня 2005 року по 27 жовтня 2006 року, з 02 квітня 2007 року по 18 листопада 2007 року, з 01 вересня 2020 року по 03 серпня 2021 року, з 19 листопада 2007 року по 30 квітня 2010 року та з 11 листопада 2010 року по 31 березня 2011 року.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 30.09.2024 позовні вимоги задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про відмову у призначенні пенсії № 262840022361 від 06.08.2024.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області зарахувати до стажу роботи ОСОБА_1 , який дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до п. «а» ч. 1 ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" (в редакції, яка діяла до внесення змін Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02 березня 2015 року № 213VIII), періодів її роботи з 19 листопада 2007 року по 11 квітня 2011 року, з 01 червня 2011 року по 31 січня 2012 року та повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення/перерахунок пенсії від 29.07.2024.
В решті позовних вимог відмовлено.
Позивач, не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, подала апеляційну скаргу, в якій просила його скасувати у наведеній та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено ст. 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що при призначенні пенсій на пільгових умовах відповідно до статей 13 і 14 та пенсій за вислугу років відповідно до статті 55 цього Закону провадиться взаємне зарахування періодів роботи, передбачених цими статтями, за умови, що зазначені роботи дають право на пенсію на аналогічних або більш пільгових умовах. Статтями 13 та 14 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачене право на пенсію за віком на пільгових умовах за умови наявності пільгового стажу, передбаченого Списками № 1 або № 2. Статтею 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачені окремі категорії працівників інших галузей народного господарства, які мають право на пенсію за вислугу років.
Так, крім стажу роботи за списком № 1 у періоди з 19 листопада 2007 року та 11 квітня 2011 року та з 01 червня 2011 року по 31 січня 2012 року позивач має документально підтверджений стаж за вислугу років, передбачений ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у періоди з 01.04.1993 по 21.01.1998, з 01.12.1998 по 05.07.2004 з 25.01.2005 по 27.10.2006, з 02.04.2007 по 18.11.2007, з 01.09.2020 по 03.08.2021. Пунктом «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено правом на пенсію за вислугу років користуються працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.
Отже робота позивача у періоди з 01.04.1993 по 21.01.1998, з 01.12.1998 по 05.07.2004 з 25.01.2005 по 27.10.2006, з 02.04.2007 по 18.11.2007, з 01.09.2020 по 03.08.2021 належить до періодів роботи позивача на посадах, які зараховуються до її стажу за вислугу років, який дає право на призначення пенсії відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Відтак, вказані періоди взаємозараховуються з періодами стажу за Списком № 1 позивача за правилами, визначеними ст. 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення», а тому мають бути зараховані до пільгового стажу  на підставі ст. 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
На підставі ч. 1 ст. 311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження, у зв`язку з чим фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Як встановлено судовим розглядом, 29.07.2024 позивач звернулась до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області № 262840022361 від 06.08.2024 відмовлено у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах згідно підп. 1 п. 2 ст. 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" у зв`язку з відсутністю необхідного пільгового стажу.
Позивач, не погодившись із відмовою відповідача, звернулась до суду із даним позовом.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з протиправності рішення пенсійного органу про відмову у призначенні позивачу пенсії на пільгових умовах та необхідності зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача із зарахуванням періодів роботи в пільговому обчисленні підставою для відмови у зарахуванні до пільгового стажу позивача періоду її роботи з 19 листопада 2007 року по 11 квітня 2011 року.
Відмовляючи частково у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуване рішення пенсійного органу не містить мотивів та підстав незарахування відповідачем періодів роботи  з 01 квітня 1993 року по 21 січня 1998 року, з 01 грудня 1998 року по 05 липня 2004 року, з 25 січня 2005 року по 27 жовтня 2006 року, з 02 квітня 2007 року по 18 листопада 2007 року, з 01 вересня 2020 року по 03 серпня 2021 року до стажу, який дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до ст.13 Закону України "Про пенсійне забезпечення".
В силу ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначаються Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 9 липня 2003 року № 1058-IV.
Відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Згідно з ч. 4 ст. 24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом. Пільговий порядок обчислення стажу роботи, передбачений законодавством, що діяло раніше, за період з 1 січня 2004 року застосовується виключно в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах та за вислугу років.
Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" набрав чинності 1 січня 2004 року. До цього моменту пенсійні відносини врегульовувалися Законом України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року № 1788-XII.
Пунктом «а» ч. 1 ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» визначено, що на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах, і не менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.
Водночас, п. 1 ч. 2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV встановлено, що право на пенсію за віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи мають особи, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, а пенсії за вислугу років - на умовах, зазначених у частині четвертій цієї статті. Розміри пенсій для осіб, визначених цією статтею, обчислюються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону (частина перша).
На пільгових умовах пенсія за віком призначається: 1) працівникам, зайнятим повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 50 років і за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах, і не менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.
У даній справі застосуванню підлягають саме норми Закону України «Про пенсійне забезпечення» з урахуванням Рішення № 1-р/2020, а не Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Зазначений висновок відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній в постанові від 03.11.2021 у зразковій справі № 360/3611/20.
Так, спірним питання у даному випадку є наявність підстав для зарахування до пільгового стажу роботи позивача, що дає право на призначення пенсії відповідно до ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», періодів роботи з 01.04.1993 по 21.01.1998, з 01.12.1998 по 05.07.2004, з 25.01.2005 по 27.10.2006, з 02.04.2007 по 18.11.2007, з 01.09.2020 по 03.08.2021.
Порядок дій територіальних органів Пенсійного фонду України при розгляді та вирішенні заяв фізичних осіб - громадян з приводу призначення, перерахунку пенсії конкретизований нормами Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (затверджений постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року № 22-1), у силу яких рішення за матеріалами звернення має бути прийнято протягом 10 днів з дня надходження документів у формі протоколу.
Відповідно до п. 4.1 Порядку № 22-1 орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою.
Згідно з п. 4.3 Порядку № 22-1 не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії, орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України.
Статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до п. п. 1, 2, 27 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, а в разі відсутності її чи відповідних записів у ній наявність трудового стажу підтверджується в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Пунктом 18 Порядку № 637 передбачено, що за відсутності документів про наявний стаж роботи і неможливості одержання їх внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації або відсутності архівних даних з інших причин, ніж ті, що зазначені в пункті 17 цього Порядку, трудовий стаж встановлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника.
Відповідно до п. 20 Порядку № 637, у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.
За змістом трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 від 01.08.1988 позивач працювала:
- з 01.04.1993 по 21.01.1998 - палатною медсестрою третього відділення стаціонару Білоцерківської дитячої лікарні;
- з 01.12.1998 по 05.07.2004 - медсестрою Ставищенської районної лікарні;
- з 25.01.2005 - 27.10.2006 - сестрою медичною Узинської районної лікарні;
- з 02.04.2007 по 13.11.2007 - палатною сестрою медичної Узинської районної лікарні;
- з 07.07.2007 – палатною сестрою медичною Ставищенської центральної районної лікарні;
- з 19.11.2007 по 31.05.2011 - рентгенлаборантом;
- з 01.06.2011 по 01.02.2012 - рентгенлаборантом Узинської районної лікарні;
- з 01.06.2011 - на 0,5 посади акушеркою Ставищенської центральної районної лікарні;
- з 02.02.2012 - на 0,5 посади акушеркою та 0,5 сестрою медичною;
- з 14.06.2013 - переведена на посаду акушерки;
- з 01.09.2020 - переведена на посаду сестри медичної;
- 03.08.2021 - звільнена.
Додатково на підтвердження зазначеного стажу роботи позивач надала:
- довідку про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній № 57 від 14.05.2024, видану Комунальним некомерційним підприємством «Ставищенська лікарня» Ставищенської селищної ради Білоцерківського району Київської області, згідно з якою позивач працювала повний (неповний) робочий день в Комунальному некомерційному підприємстві «Ставищенська лікарня» Ставищенської селищної ради Білоцерківського району Київської області у рентгенівському відділенні з 19.11.2007 по 11.04.2011 та виконувала роботи, пов`язані з іонізуючим випромінюванням, працювала повний (неповний) робочий день, з повним променевим навантаженням за професією, посадою рентгенлаборанта, що передбачена Списком №1 розділу ХІХ підрозділу 19 код КП 19 постанови КМУ від 16 січня 2003 року № 36 зі змінами та доповненнями;
- довідку про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній № 01-08/242 від 21.05.2024, видану Комунальним некомерційним підприємством «Узинська міська лікарня» Узинської міської ради, згідно з якою позивач працювала повний робочий день в Узинській районній лікарні і за період з 01.06.2011 по 31.01.2012 виконувала рентгенологічні дослідження (особливо шкідливі умови праці) за посадою рентгенолаборанта, що передбачена Списком 1 розділу ХІХ підрозділу код КП 329 постанови КМУ № 461 від 24 червня 2016.
Так, за висновками апелянта періоди роботи з 01.04.1993 по 21.01.1998, з 01.12.1998 по 05.07.2004, з 25.01.2005 по 27.10.2006, з 02.04.2007 по 18.11.2007, з 01.09.2020 по 03.08.2021 мають бути зараховані до пільгового стажу на підставі ст. 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Відповідно до ч. 6 ст. 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» при призначенні пенсій на пільгових умовах відповідно до статей 13 і 14 та пенсій за вислугу років відповідно до статті 55 цього Закону провадиться взаємне зарахування періодів роботи, передбачених цими статтями, за умови, що зазначені роботи дають право на пенсію на аналогічних або більш пільгових умовах.
Згідно зі ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати:
з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців;
з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років;
з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців;
з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років;
з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців;
з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років;
з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців;
з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років;
з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців;
з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.
Разом з тим, Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, приймаючи оскаржуване рішення № 262840022361 від 06.08.2024, обґрунтовувало відмову у призначенні позивачу пенсії на пільгових умовах недостатністю пільгового стажу.
При цьому, зі змісту вказаного рішення встановлено, що пенсійним органом відмовлено у зарахуванні до пільгового стажу періоду з 19.07.2011 по 11.04.2011, та 01.06.2011 по 31.01.2012, оскільки не враховано надану позивачем довідку про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній № 01-08/242 від 21.05.2024, видану Комунальним некомерційним підприємством «Узинська міська лікарня» Узинської міської ради, довідку про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній № 57 від 14.05.2024, видану Комунальним некомерційним підприємством «Ставищенська лікарня» Ставищенської селищної ради Білоцерківського району Київської області, враховуючи певні недоліки у їх оформленні. 
Натомість, стосовно іншого спірного періоду оскаржуване рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області № 262840022361 від 06.08.2024 не містить жодних обґрунтувань, виходячи з його змісту, відповідачем не надавалась оцінка вказаному періоду та не викладено підстав, з яких цей період не підлягає зарахуванню до стажу, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення".
Так, відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Під ефективним засобом (способом) судового захисту слід розуміти такий, що призводить до бажаних наслідків, дає найбільший ефект для відновлення юридичного становища особи, яке існувало до порушення її прав чи законних інтересів. Тому ефективний спосіб захисту має забезпечити поновлення порушеного права.
Відповідно до Рекомендацій Комітету Ради Європи N R(80)2 щодо здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Ради 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Під дискреційними повноваженнями слід розуміти надання органу або посадовій особі повноважень діяти на власний розсуд в межах закону. Зокрема, дискреційні повноваження полягають у тому, що суб`єкт владних повноважень може обирати у конкретній ситуації альтернативне рішення, яке є законним.
Дискреційні повноваження це комплекс прав і зобов`язань представників влади як на державному, так і на регіональному рівнях, у тому числі представників суспільства, яких уповноважили діяти від імені держави чи будь-якого органу місцевого самоврядування, що мають можливість надати повного або часткового визначення і змісту, і виду прийнятого управлінського рішення. Також ця особа може вибирати рішення у передбачених для конкретних ситуацій нормативно-правових актах або схожих документах.
Тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за конкретних обставин, та яке захистить або відновить порушене право.
Адміністративний суд під час розгляду та вирішення публічно-правових спорів перевіряє, чи рішення суб`єкта владних повноважень прийняте у межах законної дискреції. При цьому, відповідно до правил правозастосування практики Європейського суду з прав людини, суд не може своїм рішенням підмінити рішення суб`єкта владних повноважень.
Так, метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (стаття 2 КАС України). Відтак, обираючи спосіб захисту прав позивача, суди мали б зважати на ефективність такого захисту.
Ця мета перекликається зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до якої кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь особи, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
З урахуванням викладеного, висновок суду щодо зобов`язання відповідача прийняти конкретне рішення, як і будь-які інші способи захисту, застосовується лише за наявності необхідних підстав, з урахуванням певних фактичних обставин справи.
Водночас, у ході судового розгляду встановлено, що позивачем не здійснено належний розгляд заяви ОСОБА_1 про призначення пенсії та не використано надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи стосовно всіх спірних періодів. 
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції щодо зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області здійснити повторний розгляд по суті заяви ОСОБА_1 про призначення/перерахунок пенсії від 29.07.2024, з урахуванням висновків суду стосовно можливості зарахування спірного періоду роботи позивача до пільгового стажу.
Стосовно позовних вимог про зобов`язання пенсійного органу призначити пенсію позивачу, колегія суддів також погоджується із висновком суду першої інстанції, що належним способом захисту порушеного права позивача буде саме повторний розгляд заяви про призначення пенсії, оскільки при цьому необхідно врахувати стаж, зарахувати який зобов`язано відповідача за наслідками розгляду даного спору. 
З огляду на викладене, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні вказаної частини позовних вимог. 
Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції. 
Керуючись ст. ст. 243, 250,  311, 315,  316, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Мастюгіна Євгенія Дмитровича - залишити без задоволення.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 30.09.2024 по справі № 440/10454/24 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Головуючий суддя 		І.М. Ральченко 	
Судді	   	В.В. Катунов    З.Г. Подобайло