19.03.25
22-ц/812/519/25
Провадження № 22-ц/812/519/25 Суддя першої інстанції Костюченко Г.С.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А
Іменем України

18 березня 2025 року м. Миколаїв Справа № 489/675/24
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого – Царюк Л.М.,
суддів – Базовкіної Т.М., Тищук Н.О.,
при секретарі судового засідання – Колосовій О.М.,
за участі відповідача – ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якої діяла її представник ОСОБА_3 , на ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11 лютого 2025 року, повний текст ухвали складено 11 лютого 2025 року, постановлену під головуванням судді Костюченка Г.С., в залі судового засідання в м. Миколаїв, за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування майнової та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

03 лютого 2025 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування майнової та моральної шкоди.
Вимоги позову мотивувала тим, що постановою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24 грудня 2024 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності.
Внаслідок вчиненого ОСОБА_1 адміністративного правопорушення вона зазнала тілесних ушкоджень, на лікування яких було витрачено багато коштів.
Посилаючись на викладене, ОСОБА_2 просила суд стягнути з ОСОБА_1 на її користь 73 439.54 грн в рахунок відшкодування майнової шкоди та 150 000 грн компенсації моральної шкоди.
11 лютого 2025 року ОСОБА_2 звернулась до суду з заявою про забезпечення позову.
Заяву мотивувала тим, що відповідач відмовився урегульовувати спір мирним шляхом та не бажає сплачувати вже понесені витрати на лікування, за час розгляду справи в суді, він може вчинити дії щодо приховання своїх коштів на рахунках та майна яке йому належить, щоб в майбутньому позивач не змогла швидко та в повному обсязі виконати рішення суду. 
Також зазначала, що їй відомо про наявність у відповідача банківського рахунку в Акціонерному товаристві Комерційний банк «ПриватБанк» (далі – АТ КБ «ПриватБанк») номер рахунку НОМЕР_1 , з якого він перераховував декілька разів кошти.
Посилаючись на викладене, ОСОБА_2 просила суд накласти арешт на грошові кошти на банківському рахунку НОМЕР_1 , відкритого на ім`я ОСОБА_1 в АТ КБ «ПриватБанк» у межах ціни позову в розмірі 223 439.54 грн. 
Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11 лютого 2025 року в задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову відмовлено.
Ухвала суду мотивована тим, з поданої позивачем заяви про забезпечення позову не вбачається яке призначення (вид) зазначеного рахунку та те, що він належить відповідачу.
Не погодившись з ухвалою суду, ОСОБА_2 , в інтересах якої діяла її представниця – ОСОБА_3 , подала апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норма матеріального та процесуального права, просила її скасувати та постановити нову, якою задовольнити заяву про забезпечення позову.
Апеляційну скаргу мотивувала тим, що виконання в майбутньому судового рішення у справі про стягнення грошових коштів, у разі задоволення позовних вимог, безпосередньо пов`язане з обставинами наявності у боржника присудженої до стягнення суми заборгованості. Заборона відчуження або арешт майна, які накладаються судом для забезпечення позову про стягнення грошових коштів, мають на меті подальше звернення стягнення на таке майно у разі задоволення позову.
Обраний вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним.
Можливість накладення арешту на грошові кошти відповідача, в порядку забезпечення позову у спорі про стягнення грошових коштів є для позивача додатковою гарантією того, що рішення суду у разі задоволення позову буде реально виконане та позивач отримує задоволення своїх вимог.
Крім того, у разі задоволення позову у справі про стягнення грошових коштів боржник матиме безумовну можливість розрахуватись із позивачем, за умови наявності у нього грошових коштів у необхідних для цього розмірах, без застосування процедури звернення стягнення на майно боржника.
Скаржник вважає, що суд не повинен з`ясовувати, а тим паче вимагати від заявника, надання такої інформації як призначення даного рахунку, оскільки позивачем було заявлено вимогу про арешт грошових коштів на рахунку в межах ціни позову, а не арешт банківського рахунку як такого, що є різними поняттями та відрізняються своєю правовою природою. Більш того, надання таких відомостей як призначення банківського рахунку, є банківською таємницею і таку інформацію позивач знати не може. Проте, не надання такої інформації суду, ніяк не перешкоджає суду прийняти ухвалу про арешт грошових коштів на рахунку в межах ціни позову, при наявності інших реквізитів по рахунку, оскільки при виконанні ухвали суду, банки самі з`ясовують призначення даного рахунку та зарахованих коштів на ньому та діють відповідно до частини 4 статті 150 ЦПК України.
На день розгляду справи відзиву на апеляційну скаргу від відповідача не надходило.
За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_1 , перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що позивачка просить суд стягнути з відповідача на її користь майнову шкоду у розмірі 73 439.54 грн та компенсувати моральну шкоду, яка складає 150 000 грн, а всього 
223 439 грн 54 коп.
При цьому позивачка посилається на те, що у зв`язку з перерахуванням відповідачем коштів на її рахунок, їй стало відомо про існування у відповідача рахунку в «АТ КБ ПриватБанк» № НОМЕР_1 .
Аналізуючи доводи апеляційної скарги та обставини справи, апеляційний суд зауважує таке.
За змістом статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом. За заявою сторони у справі, яка передана на розгляд міжнародного комерційного арбітражу, третейського суду, суд може вжити заходів забезпечення позову у порядку та з підстав, встановлених цим Кодексом.
Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
Способи забезпечення позову, які передбачені частиною 1 статті 150 ЦПК України, залежать від характеру спірних правовідносин, позовних вимог та інших обставин конкретного спору, що зумовлюють необхідність забезпечення виконання судового рішення. Перелік таких способів не є вичерпним.
До видів забезпечення позову законом віднесено, зокрема, накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб (пункт 1 частини 1 статті 150 ЦПК України), а також заборону вчиняти певні дії (пункти 2, 4 частини 1 статті 150 ЦПК України).
Під арештом майна слід розуміти заборону розпоряджатися цим майном, а в певних випадках - і користуватися ним. Заборона вчиняти певні дії, поряд з іншим, може бути пов`язана з необхідністю збереження об`єкта спору в існуючому стані та збереження його статусу, що має сприяти вирішенню спору та можливості виконання судового рішення.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 зазначено: «конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».
Відповідно до частини 3 статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майновим наслідкам заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову та не повинні порушувати прав осіб, що не є учасниками даного судового процесу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 вказано: «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам; вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. 
Цивільне процесуальне законодавство не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.
Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.
Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 11 серпня 2022 року у справі № 522/1514/21.
У справі, яка переглядається, судом встановлено, що у лютому 2025 року ОСОБА_2 звернулася до Ленінського районного суду м. Миколаєва із заявою про забезпечення позову, в якій просила забезпечити позов у справі № 489/675/25, що розглядає зазначений суд, шляхом накладення арешту грошових коштів, що знаходяться на рахунку IBAN № НОМЕР_1 , відкритого у АТ «ПриватБанк» на її думку на ім`я відповідача у справі ОСОБА_1 . На підтвердження цих обставин надала суду першої інстанції ксерокопію платіжної інструкції, яка є нерозбірливою через невдале копіювання.
Ленінський районний суд м. Миколаєва ухвалою від 11 лютого 2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову відмовив.
Постановляючи ухвалу від 11 лютого 2025 року, суд першої інстанції оцінив повідомлені позивачкою відомості про те, що зазначений банківський рахунок належить відповідачу з огляду на те, що з цього рахунку було здійснено перерахування коштів на її рахунок, водночас при цьому позивачка не надала доказів такої приналежності, а також не вказала, яким саме є цей рахунок (поточним, спеціальним, тощо).
У даному випадку, дослідивши подані позивачкою документи, суд дійшов до висновку, що ОСОБА_2 до заяви про забезпечення позову не додано необхідних доказів на підтвердження фактичних обставин, з якими пов`язується застосування заходів забезпечення позову.
Згідно зі статтями 12, 76-80, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Судочинство у цивільних справах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (стаття 12 ЦПК України). Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 89 ЦПК України).
При розгляді справи в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 не зміг підтвердити чи належить саме йому рахунок, який зазначено у заяві позивачки про забезпечення позову. Водночас пояснив, що банківський рахунок, з якого перераховувалися ним кошти є банківським рахунком, призначеним для отримання ним заробітної плати від роботодавця в безготівковій формі. На цьому рахунку акумульовані тільки кошти, отримані як його заробітна плата та накладення арешту на ці кошти позбавить особисто його та сім`ю засобів для існування.
З огляду на зазначене апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, що зберігаються на зазначеному позивачкою банківському рахунку, оскільки відсутність даних щодо характеристики зазначеного банківського рахунку позбавило можливості суд ефективного захисту та поновлення порушених прав позивачки без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів відповідача.
Доводи апеляційної скарги про те, що обраний вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача є неприйнятними з огляду на пояснення ОСОБА_1 та відсутності в матеріалах справи доказів на їх спростування.
Інші доводи скарги зводяться до незгоди скаржника з висновками суду першої інстанції, проте не спростовують таких висновків.
Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, встановивши відсутність підстав для скасування ухвали суду першої інстанції суду від 11 лютого 2025 року, апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваної ухвали - без змін.
Згідно із підпунктами «б», «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, крім іншого, з нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_2 не підлягає задоволенню, судовий збір, сплачений при зверненні з апеляційною скаргою, розподілу не підлягає. 
Керуючись статтями 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діяла її представник ОСОБА_3 , залишити без задоволення.
Ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11 лютого 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді: Т.М. Базовкіна

Н.О. Тищук

Повне судове рішення складено 19 березня 2025 року.