ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 грудня 2024 року	Львів	Справа № 460/6304/24 пров. № А/857/21959/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді:                                         Матковської З. М.,
суддів:                                                             Гінди О. М., Ніколіна В. В. 

розглянувши у порядку письмового провадження у м. Львові апеляційні скарги Військової частини НОМЕР_1 та ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 07 серпня 2024 року у справі №460/6304/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дії та бездіяльності протиправними, зобов`язання вчинення дій (головуючий суддя першої інстанції Дуляницька С.М., місце ухвалення м. Рівне, дата складання повного тексту 07.08.2024), -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до  Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач), в якому просив суд: визнати бездіяльність відповідача протиправною в невиплаті належних сум у день звільнення; зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 30.05.2024 по 12.06.2024.
В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначав, що він проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . Наказом командира військової частини від 30.05.2024 № 159 його було виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. Проте в день виключення зі списків особового складу частини із позивачем не було проведено повного розрахунку. Остаточний розрахунок із ним здійснено 11.06.2024. Під час проведення таких виплат, відповідач не виплатив середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Наведене стало підставою звернення до суду. 
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 07 серпня 2024 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.05.2024 по 10.06.2024, виходячи з середньомісячного грошового забезпечення за останні два календарні місяці служби, що передують місяцю звільнення з військової служби, обчисленого відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 №100, в сумі 6343,59 грн. (без урахування податків та зборів).
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції сторони подали апеляційні скарги.
Позивач скаржиться на те, що при вирішенні справи суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи. Зокрема, судом неправильно проведено розрахунок місячного забезпечення ОСОБА_1 , унаслідок чого не вірно визначено розмір середньоденного грошового забезпечення. Крім того, судом невірно визначено дату фактичного розрахунку. Судом не дано оцінку довідці від 20 червня 2024 № 1917/201ф, яку позивач отримав через 20 днів після звільнення. Позивач зазначає, що середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку складає 25  451,30 грн (727,18 х 35 днів). Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.
Представник відповідача, вважаючи рішення суду незаконним та необґрунтованим, у скарзі посилається на те, що на момент видання наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 30.05.2024 №159 та виключення позивача зі списків особового складу, позивач погодив звільнення без проведення із ним усіх розрахунків та не оскаржував цей наказ, про що написав рапорт № 797 від 30.05.2024. На думку скаржника, вини Військової частини НОМЕР_1 у затримці розрахунку немає. Скаржник просить апеляційний суд скасувати рішення суду першої інстанції в частині зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.05.2024 по 10.06.2024, виходячи з середньомісячного грошового забезпечення за останні два календарні місяці служби, що передують місяцю звільнення з військової служби, обчисленого відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 №100, в сумі 6343,59 грн, та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
Відзив на апеляційні скарги від сторін не подавався. Відповідно ч. 4 ст. 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а скарга представника відповідача задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Як видно зі змісту судового рішення, вирішуючи спір суд першої інстанції правильно визначив положення Закону, якими керувався в цій справі.
Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма  зобов`язує суб`єкта владних повноважень діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Відповідно до статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до   статті 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в   статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Конституційний Суд України в Рішенні № 4-рп/2012 від 22.02.2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237 цього Кодексу роз`яснив, що згідно зі статтею 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме: в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто, виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Відтак, передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України   обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Таким чином, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
З указаного вище слідує висновок, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.
Таким чином, в контексті приписів статей  116,  117 КЗпП України, останні визначають відповідальність установи (організації, підприємства) за затримку розрахунку при звільненні та спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Викладений висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду викладеною у постанові від 08.02.2018 у справі № 805/977/16-а.
Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі Порядок № 100), який застосовується до правовідносин щодо обчислення середньої заробітної плати у визначених ним випадках, зокрема в інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати проводяться виходячи із середньої заробітної плати (підпункт «л» пункту 1 розділу І Порядку № 100).
За змістом пункту другого розділу ІІ Порядку № 100 у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
З урахуванням наведеного, суд вірно зазначив, що нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовцям проводиться шляхом множення середньоденного грошового забезпечення на число календарних днів, які мають бути оплачені за середнім грошовим забезпеченням. Середньоденне грошове забезпечення військовослужбовцям обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню, та визначається діленням грошового забезпечення за фактично відпрацьовані протягом цих двох місяців календарні дні на число календарних днів за цей період.
Крім того, постановою Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28.02.2022 №168 запроваджено додаткову винагороду у розмірі до 30000,00 грн та 100000,00 грн в розрахунку на місяць пропорційно часу безпосередньої участі  у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення за значених заходів.
Разом із тим, згідно п.4 Порядку №100 відсутні правові підстави для включення такої винагороди до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення середнього заробітку за період затримки розрахунку.
Як установлено судом першої інстанції ОСОБА_1 у період з 28.02.2022 по 30.05.2024 проходив військову службу у Збройних Силах України. Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №159 від 30.05.2024 ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, починаючи з 30.05.2024.
Ця обставина сторонами не оспорюється.
За даними роздруківки по картковому рахунку позивача судом правильно визначено, що військова частина НОМЕР_1 провела розрахунок із позивачем 11.06.2024.
Судом правильно встановлено період затримки розрахунку, за який належить виплатити позивачу середній заробіток, це 11 днів із 31.05.2024 (наступний день після звільнення) по 10.06.2024 (оскільки 11.06.2024 кошти сплачено).
Обраховуючи розмір середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, яке підлягає виплаті на користь позивача, суд взяв до уваги довідку про нараховане позивачу грошове забезпечення від 20.06.2024 № 1917/201ф.
Разом із тим, як видно зі змісту судового рішення, обчислюючи середньоденне грошове забезпечення, судом першої інстанції помилково враховано суму коштів 17 589 грн, яка становить суму до виплати позивачу після відрахування (податку на доходи фізичних осіб 18%; військового збору 1,5%).
За даними цієї довідки загальна сума грошового забезпечення позивача становить за березень 22  179 грн (посадовий оклад 2730,00 + оклад за військове звання 670 + надбавка за вислугу років 1190 + надбавка за особливості проходження служби 2  983,50 + премія 14  605,50) та квітень 22  179 грн (посадовий оклад 2730,00 + оклад за військове звання 670 + надбавка за вислугу років 1190 +надбавка за особливості проходження служби 2  983,50 + премія 14  605,50).
Таким чином розмір грошового забезпечення позивача за березень-квітень складає 44  358 грн (22  179 х 2).
При обчисленні розміру середньоденного грошового забезпечення позивача належить 22 179 / 61, тому такий розмір становить 727,18 грн, на що звертає увагу позивач у скарзі.
Сума середнього заробітку позивача за весь час затримки по день фактичного розрахунку, складає 7 998, 98 (727,18 х 11 днів).
Твердження скарги позивача про те, що створення довідки про доходи 20.06.2024 впливає на день фактичного розрахунку апеляційний суд не може брати до уваги. Зокрема, за даними довідки ПриватБанк проведення банківської операції мало місце 11.06.2024, це день, коли нараховано на банківський рахунок позивача грошові кошти відповідачем  (а.с. 4). 
Не спростовують висновки суду першої інстанції про задоволення позову, доводи апеляційної скарги представника відповідача.
Зокрема, та обставина, що позивач погодив звільнення без проведення із ним усіх розрахунків та не оскаржував цей наказ, про що написав рапорт № 797 від 30.05.2024, не може свідчити про те, що вини Військової частини НОМЕР_1 у затримці розрахунку немає.
Враховуючи викладене, колегія суддів в цілому погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом при встановлені обставини справи помилково проведено розрахунок суми середнього грошового забезпечення позивача та середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Зважаючи на наведені висновки, апеляційний суд задовольняє частково доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 .
Відповідно до ч. 1 ст. 315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення  повністю або частково і ухвали нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
За правилами частини 1 статті 317 КАС України  підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:
1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Переглянувши рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення через неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи необхідно змінити в частині зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.05.2024 по 10.06.2024  в сумі 7 998, 98 грн.
Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст. 139 КАС України не здійснюється.
Керуючись статтями 134; 139; 143; 308, 311, 315, 317, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 07 серпня 2024 року у справі № 460/6304/24 змінити.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період із 31.05.2024 по 10.06.2024, виходячи з середньомісячного грошового забезпечення за останні два календарні місяці служби, що передують місяцю звільнення з військової служби, обчисленого відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 №100, в сумі 7 998, 98 грн (без урахування податків та зборів).
В решті оскаржуване судове рішення від 07 серпня 2024 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	З. М. Матковська 	
судді	 	О. М. Гінда 	
 	 	В. В. Ніколін