П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2025 року 
м. Рівне

Справа № 564/1387/24
Провадження № 22-ц/4815/161/25

Головуючий у Костопільському районному суді
Рівненської області: суддя Цвіркун О.С. 
Заочне рішення суду першої інстанції ухвалено
12 вересня 2024 року в м. Костопіль 
Рівненського району Рівненської області 
(фіксування судового засідання за допомогою 
звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось).
Повний текст рішення складено: 17 вересня 2024 року

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
головуючий: Хилевич С.В.
судді: Ковальчук Н.М., Шимків С.С.
секретар судового засідання: Андрошулік І.А.

учасники справи: 
позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фінтраст Україна";
відповідач: ОСОБА_1 ;

представники учасників справи:
позивача – адвокат Крюкова Марина Володимирівна;
відповідача – адвокат Сікорська Ірина Станіславівна;

за участі: представника ОСОБА_1 – адвоката Сікорської Ірини Станіславівни,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Сікорської Ірини Станіславівни на заочне рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 12 вересня 2024 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фінтраст Україна" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
в с т а н о в и в :
       У серпні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фінтраст Україна" (далі – ТОВ "ФК "Фінтраст Україна") звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у сумі 95 698,11 гривень, з яких 20 100 гривень складають тіло кредиту, а 75 598,11 гривень - проценти за користування кредитом.
       Позов мотивовано тим, що за укладеним електронним кредитним договором з Товариством з обмежено відповідальністю "Авентус Україна" (далі – ТОВ "Авентус Україна") у ОСОБА_1 утворилась заборгованість, яка у зв`язку з отриманням ТОВ "ФК "Фінтраст Україна" прав на грошову вимогу підлягала стягненню на користь кредитора в судовому порядку.
       Заочним рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 12 вересня 2024 року позов задоволено.
       Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ "ФК "Фінтраст Україна" суму заборгованості в розмірі 95 698,11 гривень, з яких: 1) сума кредиту склала 20 100 гривень; 2) сума процентів за користування кредитом - 75 598,11 гривень.
       Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ "ФК "Фінтраст Україна" сплачений судовий збір у розмірі 2 422,40 гривень та витрати на правничу допомогу у розмірі 4 000 гривень.
       Ухвалою Костопільського районного суду Рівненської області від 31 жовтня 2024 року заяву представника відповідача – адвоката Сікорської І.С. про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.
       На рішення суду представником Таргонія С.В. подано апеляційну скаргу, де покликалась на його незаконність та необґрунтованість, які полягали в неповному з`ясуванні обставин справи, порушенні норм процесуального права і неправильному застосуванні норм матеріального права.
       На обґрунтування апеляційної скарги зазначалося про те, що з наданих позивачем доказів неможливо встановити факт отримання позичальником кредитних коштів, дійсного розміру заборгованості, періоду її нарахування, розмірів та часу погашення тощо. Тому підлягали застосуванню знехтувані судом ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність", п.п.4.1, 4.2, 4.8, 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою правління Національного банку України №254 від 18 червня 2003 року. Зверталася увага і на неврахування судом вимог ст.1048 ЦК України, позаяк кредитором нараховувались заборгованість за процентами поза межами встановленого строку кредитування.
З огляду на вимоги Закону України "Про електронну комерцію", Закону України "Про електронний цифровий підпис", Повідомлення Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 13 лютого 2019 року, укладення договору позики між сторонами з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором не підтверджено. Вказувала про те, що не підлягають відшкодуванню позивачу понесені ним судові витрати на правничу допомогу в сумі 10 000 гривень, оскільки вони неспівмірні зі складністю справи, ціною позову та виконаною його представником роботою. 
       З наведених підстав просила скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти постанову, якою відмовити у задоволенні позову повністю.
       У поданому відзиві представник позивача – адвокат Крюкова М.В. просила залишити рішення суду попередньої інстанції як законне і обґрунтоване без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення. 
22 лютого 2022 року між ТОВ "Авентус Україна" як кредитором та відповідачем, як позичальником за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи товариства було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов та укладено електронний договір про надання споживчого кредиту, з дотриманням вимог Закону України "Про електронну комерцію". При цьому не заслуговують на увагу покликання ОСОБА_1 щодо безгрошовості договору, адже переказ кредитних коштів здійснено шляхом перерахування на банківську картку № НОМЕР_1 , яку відповідачем вказано особисто в заяві на отримання кредиту. 
       Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги.
       Судом попередньої інстанції з`ясовано, що 22 лютого 2022 між ТОВ "Авентус Україна" та ОСОБА_1 було укладено електронний договір №5584697 про надання споживчого кредиту в розмірі 20 100 гривень на строк 360 днів з щомісячною сплатою відсотків у розмірі 1,99%.
       Кредитодавець свої зобов`язання перед ОСОБА_1 виконав повністю, надавши кредит в обумовленій сумі шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну карту № НОМЕР_1 .
       Натомість позичальник своїх зобов`язань зі сплати відсотків за користування кредитом та з повернення одержаних грошових коштів не виконав. 
       В зв`язку з цим кредитором нараховано відсотки в сумі 75 598,11 гривень за період з 01 травня 06 по 06 листопада 2022 року, тобто в межах строку договору. При цьому враховано часткове погашення нарахованих відсотків в сумі 479,99 гривень та припинення нарахування відсотків кредитором у період з 25 лютого по 30 квітня 2022 року та надання кредитних канікул клієнтам в зв`язку із запровадженням воєнного стану.
       В подальшому, 19 червня 2023 року, між ТОВ "Авентус Україна" та ТОВ "ФК "Фінтраст Україна" було укладено договір факторингу № 19.06/23-Ф, за умовами якого ТОВ "Авентус Україна" відступив позивачу права грошової вимоги за кредитним договором №5584697 (а.с.72-73, 80-84).
       Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у т.ч. електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
       Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
       Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.
       За правилами ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
       Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
       Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
       Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
       Із прийняттям Закону України "Про електронну комерцію" від 03 вересня 2015 року, який набрав чинності 30 вересня 2015 року, на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних.
       У статті 3 Закону України "Про електронну комерцію" визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
       Відповідно до ст.ст. 11, 12 Закону України "Про електронну комерцію" електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.
       Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частина 4 статті 11 Закону України "Про електронну комерцію").
       Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. (ч. 6 ст. 11 Закону України "Про електронну комерцію").
       Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі – ч. 12 ст. 11 Закону України "Про електронну комерцію".
       Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
       Частинами першою, третьою ст. 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.
       Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
       Повно і правильно встановивши обставини справи та застосувавши при вирішенні спірних правовідносин норми матеріального права, які підлягали застосуванню, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позов.
       Так, з дослідженого договору про надання кредиту видно, що його умови відповідають законодавчому визначенню кредитного договору, передбаченому ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за яким банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
       Зі змісту кредитного договору видно й те, що при його укладені кредитор з`ясував особу позичальника, її персональні дані, а саме, серію і номер паспорту, місце реєстрації, ідентифікаційний номер та інформацію про банківську платіжну картку позичальника № НОМЕР_1 .
       З наданої Акціонерним товариством комерційний банк "Приватбанк" на вимогу суду інформації (а.с. 124) видно, що відповідний платіжний інструмент видано на ім`я ОСОБА_1 і 22 лютого 2022 року на неї здійснено переказ коштів на суму 20 100 гривень.
       Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.
       Відповідно до ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку ,коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
       Між тим, будь-яких доказів на обґрунтування своїх заперечень проти позову, в т.ч. і щодо відсутності вини та зобов`язань, відповідач не надав, судом не було здобуто, а матеріали справи їх не містять.
       Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
       Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).
       Відповідно до ст.ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
       Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
       Презумпцію винуватості боржника та факту виникнення між сторонами відповідного зобов`язання і на спростування розміру заборгованості свого розрахунку не надано, а тому порушення суб`єктивних прав правонаступника кредитора є очевидним, що спонукало до задоволення позову.
       Щодо доводів апеляційної скарги про відсутність підстав для відшкодування позивачу понесених 10 000 гривень витрат на правничу допомогу, то вони також не заслуговують на увагу через свою необґрунтованість, позаяк є голослівними, не спростовують висновків суду попередньої інстанції з цього питання і наданих на їх підтвердження документів, а також не доводять неспівмірності їхнього розміру. 
       Разом з тим суд попередньої інстанції вирішив питання про відшкодування позивачу понесених витрат на правничу допомогу адвоката в розмірі саме 4 000 гривень з урахуванням основних засад цивільного судочинства, в т.ч. пропорційності.
       Згідно з абз. другим ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. 
       Однак будь-яких фактів про процесуально-правові порушення, що потягли би помилкове розв`язання цивільно-правового спору, заявник не надав, а апеляційним судом здобуто не було.
       Отже, аргументи представника відповідача про незаконність і необґрунтованість рішення суду на увагу не заслуговують та спростовуються правильністю висновків суду.
       Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення від 27 вересня 2001 року у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32).
       Пункт 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення у справах Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
       Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.
       Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в :
       Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Сікорської Ірини Станіславівни залишити без задоволення, а заочне рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 12 вересня 2024 року – без змін. 
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
       Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено 28 січня 2025 року.

Головуючий:                                                 С.В. Хилевич

Судді:                                         Н.М. Ковальчук

                                                               С.С. Шимків