П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

31 січня 2025 р.	м. Одеса	Справа № 400/4724/24	

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Скрипченка В.О.,

суддів Коваля М.П. та Осіпова Ю.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 15 серпня 2024 року (суддя Гордієнко Т.О., м. Миколаїв, повний текст рішення складений 15.08.2024) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної установи "Південноукраїнська виправна колонія (№83)" про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-
В С Т А Н О В И В:
21.05.2024 ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з позовом до Державної установи «Південноукраїнська виправна колонія (№83)», в якій просив:
- визнати протиправною бездіяльність Державної установи щодо непроведення нарахування та виплати середнього заробітку (середнього грошового забезпечення) за весь час затримки по день фактичного розрахунку 19.04.2024 року по виплаті грошового забезпечення за період з 01.04.2022 по 18.07.2022;
- зобов`язати Державну установу нарахувати та виплатити середній заробіток (середнє грошове забезпечення) за весь час затримки по день фактичного розрахунку 19.04.2024 року по виплаті грошового забезпечення за період з 01.04.2022 по 18.07.2022 року включно відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 із застосуванням істотності частки середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з врахуванням висновків щодо застосування норм права, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 року у справі №821/1083/17 провадження №11-1329апп18 та у постанові Верховного Суду Касаційного адміністративного суду від 30.04.2024 року у справі №400/8493/23 адміністративне провадження №К/990/11549/24.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 15 серпня 2024 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням позивач подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким повністю задовольнити його позовні вимоги.
В обґрунтування поданої скарги апелянт зазначає, що статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені ст. 117 КЗпП України, якою встановлено, шо в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Відповідач своїм правом подати відзив на апеляційні скарги не скористався, що, відповідно до частини четвертої статті 304 КАС України, не перешкоджає апеляційному перегляду справи.
Справа розглянута судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження.
Апеляційним судом справа розглянута в порядку письмового провадження відповідно до статті 311 КАС України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах поданої скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивач проходить службу у Державній установі «Південноукраїнська виправна колонія (№83)».
Відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 25.03.2022 №1247/5 «Про увільнення ОСОБА_1 від виконання обов`язків у зв`язку з призовом на військову службу», ОСОБА_1 увільнено з 16.03.2022 від виконання обов`язків у зв`язку з призовом на військову службу під час мобілізації згідно з Указом Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» зі збереженням за ним займаної посади на строк до закінчення дії особливого періоду або до дня фактичного звільнення.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 26.06.2023 року по справі №400/3024/22 зобов`язано Державну установу «Арбузинська виправна колонія (№83)» нарахувати та виплатити ОСОБА_1 за період з 01.04.2022 по 18.07.2022 середній заробіток за посадою начальника Державної установи «Арбузинська виправна колонія (№83)».
На виконання рішення суду 19.04.2024 відповідач виплатив позивачу грошове забезпечення у розмірі 37931,20 грн.
19.04.2024 позивач звернувся до відповідача із заявою, у якій, посилаючись на статтю 117 КЗпП, просив нарахувати та виплатити йому середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Не отримавши відповідь ОСОБА_1 звернувся до суду з даним адміністративним позовом, зазначивши, що відповідач повинен виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що оскільки позивач не був звільнений з Державної установи «Південноукраїнська виправна колонія (№83)», підстави для застосування положень статей 116-117 КЗпП відсутні.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступного..
Так, статтею 43 Конституції України встановлено: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.
За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Відповідно до ч. 5 ст. 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України», на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України "Про Національну поліцію", а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.
Частиною другою ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення.
Як вбачається з матеріалів справи, наказом Міністерства юстиції України від 25.03.2022 №1247/5 ОСОБА_1 відповідно до статті 119 КЗпП, статті 39 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу", увільнено з 16.03.2022 від виконання обов`язків у зв`язку з призовом на військову службу під час мобілізації згідно з Указом Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» зі збереженням за ним займаної посади на строк до закінчення дії особливого періоду або до дня фактичного звільнення.
Частиною другою статті 39 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" встановлено, що громадяни України, які проходять базову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частиною третьою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 53 і частиною другою статті 57 Закону України "Про освіту", частиною другою статті 44, частиною першою статті 54 і частиною третьою статті 63 Закону України "Про фахову передвищу освіту", частиною другою статті 46 Закону України "Про вищу освіту".
За змістом частини третьої статті 119 КЗпП за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Аналіз наведених норм права дає підстави стверджувати, що увільнення від роботи (посади) – це тимчасове припинення виконання працівником трудових обов`язків зі збереженням місця роботи, посади і середнього заробітку. Тобто увільнення від роботи (посади)  та звільнення з роботи (посади) не є тотожними.
Ураховуючи, що приписами статті 117 КЗпП України врегульовано питання відповідальності за затримання розрахунку при звільненні, у той час як позивач звільнений не був, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з Державної установи "Південноукраїнська виправна колонія (№83)" середнього заробітку (середнього грошового забезпечення) за весь час затримки на підставі статті 117 КЗпП.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги  щодо застосовування у даній справі висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного суду від 26.02.2020 року у справі №821/1083/17, постановах Верховного Суду від 31.03.2020 року у справі №808/2122/18, від 04.05.2018 року у справі №808/858/16, від 15.09.2015 року у справі №21-1765а15, з огляду на відмінність обставин. Зокрема, у наведених апелянтом справах вирішувалося право на отримання відшкодування за час затримки виплат при звільненні. На відмінність від зазначених обстави, позивач у даній справі звільнений не був.
Таким чином доводи апеляційної скарги позивача не містять належних, переконливих доводів та аргументів, які б спростовували висновки суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог, адже суд першої інстанції правильно та повно з`ясував усі обставини справи та надав їм юридичну оцінку, відповідно до норм матеріального та процесуального права.
Згідно з пунктом першим частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відтак, апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 292, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд,-
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 15 серпня 2024 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає відповідно до ч. 6 ст. 12, ст. 257 та ч. 5 ст. 328 КАС України.
Головуючий суддя-доповідач                                        В.О.Скрипченко
Суддя                                                                                М.П.Коваль
Суддя                                                                                Ю.В.Осіпов