ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2806/25 Справа № 216/3237/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - ЧИРСЬКИЙ Г. М. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2025 року                                                                м.Кривий Ріг

Справа № 216/3237/24

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.
суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.
секретар судового засідання - Матвійчук Ю.К.

сторони:
позивач –  ОСОБА_1 , 
відповідачка -  ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу  ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Ярова Світлана Вікторівна, на ухвалу Центрально - Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 грудня 2024 року, яка постановлена суддею Чирським Г.М.у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повний текст судового рішення складено 11 грудня 2024 року, -
       
В С Т А Н О В И В:

В провадженні Центрально - Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 грудня 2024 року перебуває цивільна справа за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Одеської міської ради, Служба у справах дітей Виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті Кривому Розі ради, про визначення місця проживання малолітніх дітей з батьком, та зустрічною позовною заявою  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Одеської міської ради, Служба у справах дітей Виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті Кривому Розі ради, про визначення місця проживання малолітніх дітей з матір`ю.
10 грудня 2024 року ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про забезпечення позову та просила суд: заборони ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вчиняти будь-які дії, спрямовані на вчинення перешкод ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у побаченнях, спілкуванні та проведенні часу разом із малолітнім сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; зобов`язати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , надати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце та адресу свого перебування (проживання) разом із малолітнім сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в Румунії на час розгляду справи в суді; зобов`язати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , надати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , безперешкодне спілкування, побачення та спільне проведення часу з малолітнім сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , кожного вівторка та четверга з 17.00 год. до 19.00 год. та суботи з 10.00 год. до 18.00 год. за відсутності батька та інших осіб.
Заява обґрунтована тим, що протягом тривалого часу, внаслідок неправомірних дій позивача ОСОБА_1 , відповідачка ОСОБА_2 позбавлена можливості бачитися та спілкуватися зі своїм сином ОСОБА_4 , який в свою чергу також позбавлений можливості спілкуватися не тільки зі своєю матір`ю, а й зі своєю сестрою, бабусею та дідусем, внаслідок чого контакт дитини з близькими родичами втрачається, як контакт сина із нею, що негативно впливає на психологічний стан дітей, оскільки відсутність контакту з дитиною протягом тривалого судового процесу може не лише утруднити, а й повністю унеможливити виконання судового рішення щодо визначення місця проживання дітей. З травня місяця 2024 року, завдяки діям позивача ОСОБА_1 , син ОСОБА_4 взагалі усунутий від спілкування, тим більше від побачень з матір`ю та родиною з боку матері. Дитина проживає в новоствореній сім`ї батька, де також виховується інша малолітня дитина. В останній телефонній розмові за відсутності батька ОСОБА_4 , сховавшись у ванній кімнаті, повідомив матері ОСОБА_2 , що хотів би побачити та погуляти разом із нею, проте батько йому не дозволяє цього робити. Після чого, 30.11.2024 року номер телефона ОСОБА_5 в месенджері Телеграм було обмежено вхідними дзвінками, що стало відомо відповідачці ОСОБА_2 при здійсненні нею спроби здійснити дзвінок синові.
Вказує на те, що зустрічі матері з дитиною є співмірним заходом забезпечення позову, тому необхідність забезпечення контакту матері з малолітнім сином на час розгляду справи, шляхом побачень, спілкування та проведення часу разом із дитиною, буде належним заходом забезпечення позову в даній справі, оскільки інших правових важелів, які б дозволяли матері спілкуватись із сином та мати системні зустрічі із ним протягом розгляду справи по суті - відсутні.
Ухвалою Центрально - Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 грудня 2024 року в задоволенні заяви відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Ярова С.В. просить скасувати ухвалу суду та постановити нову ухвалу про задоволення заяви про забезпечення позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом залишено поза увагою, що враховуючи предмети й зустрічного позову, й первісного, обраний позивачкою вид забезпечення позову в частині зобов`язання відповідача надати можливість матері безперешкодного спілкування та побачення з дитиною протягом певного проміжку часу, не вирішує спір по суті, а лише спрямований на забезпечення збереження відносин та емоційного контакту малолітньої дитини з її матір`ю. При розгляді зави про забезпечення позову, судом першої інстанції залишено поза увагою, що мати, яка проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а батько не має права перешкоджати матері спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини. Судом не було враховано висновки Верховного Суду з подібних правовідносинах, зокрема у постанові від 25 листопада 2020 року у справі № 760/15413/19 (провадження № 61-9164св20) щодо можливості забезпечення позову у даній категорії справ. Суд не врахував положення п.3 ч.1 ст.150 ЦПК України та не звернув увагу, що забезпечення позову має тимчасовий характер і спрямований перш за все на інтереси дитини, яка позбавлена материнської турботи через поведінку батька.
Відзив на апеляційну скаргу не подано.
Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідачки ОСОБА_2 – адвоката Ярову С.В., яка підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість ухвалу суду, в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.  
Відмовляючи в задоволенні заяви  ОСОБА_2 про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги заяви про забезпечення зустрічного позову, шляхом зобов`язання  ОСОБА_1 надати  ОСОБА_2 безперешкодне спілкування, побачення та спільне проведення часу з малолітнім сином  ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_3 , за своїм змістом є нічим іншим, як зверненням до суду про визначення способів її участі у вихованні неповнолітньої дитини, яке відповідно до вимог ст. 159 СК України є самостійним способом захисту порушеного права й може бути оформлено лише шляхом пред`явлення відповідного позову, а не шляхом звернення з заявою про забезпечення зустрічного позову у такий спосіб її позову (про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу участі у їх вихованні). Суд зазначив, що у заяві про забезпечення позову не обґрунтовується, яким чином невжиття заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або позбавити ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав, або інтересів, за захистом яких вони звернулися до суду.
Колегія суддів не може повністю погодитись з такими висновками суду, з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
Вказана норма кореспондується із положеннями частини третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з якою батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини (частини перша-третя статті 157 СК України).
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.
Відповідно до ст. 4 Конвенції про контакт з дітьми 2003 року дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. Якщо підтримання неконтрольованого контакту з одним з батьків не відповідає найвищим інтересам дитини, то розглядається можливість контрольованого особистого контакту чи іншої форми контакту з одним з таких батьків.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Крістіан Кетелін Унгуряну проти Румунії» («Сristian Сatalin Ungureanu v. Romania», заява № 6221/14, п.п. 29-34, рішення від 04 вересня 2018 року) вказав на те, що допущення державою ситуації, коли один з батьків втрачає доступ до власної дитини ще й протягом тривалого часу, у тому числі за наявності судового спору між батьками, від якого, зокрема, залежить характер цього доступу, навіть якщо це відбувається без порушення існуючих нормативних правил держави, є порушенням статті 8 Європейської конвенції з прав людини 1950 року - права на повагу до приватного і сімейного життя того з батьків, доступ до дитини якого обмежується або унеможливлюється.
Згідно з практикою ЄСПЛ оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зав`язків, вимагає від судів ретельної оцінки низки факторів з точки зору збалансованості інтересів. Залежно від обставин конкретної справи вони можуть відрізнятися. Але надзвичайно важливими є врахування найкращого інтересу дитини. При визначенні найкращого інтересу дитини у кожному конкретному випадку необхідно врахувати дві умови: по-перше, у найкращих інтересах дитини буде збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, п. 100, від 11 липня 2017 року в справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, п. 76).
Згідно ч. 1 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених цим Кодексом заходів забезпечення позову.
Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин.
Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч. 3 ст. 150 ЦПК України).
Згідно з ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно з роз`ясненнями викладеними в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
При цьому, при вирішенні питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.
Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення.
Аналогічні висновки містяться у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року (справа № 753/22860/17). Крім цього, Велика Палата Верховного Суду вказала на наступне.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
Така правова позиція висловлена Верховним Судом неодноразово, зокрема, в постанові від 06 липня 2022 року у справі № 354/1616/21.
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.
Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим. Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.
Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.
При вирішенні питання про забезпечення позову суд повинен здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.
Відповідність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.
Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності до конкретного випадку.
Така правова позиція висловлена Верховним Судом також неодноразово, зокрема, в постанові від 26 квітня 2022 року у справі № 285/4519/21-ц.
У постанові від 11 березня 2024 року у справі № 686/1849/23 Верховний Суд зазначив, що цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігти ситуації, коли може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.
Верховний Суд у постанові від 02 листопада 2022 року у справі № 686/8535/20 вказав на те, що забезпечення найкращих інтересів дитини не виключає можливого втручання у приватне та сімейне життя одного з батьків дитини і не завжди може відповідати найкращим інтересам одного з батьків. Подібний висновок зроблено й у постанові Верховного Суду від 08 лютого 2023 року у справі № 501/488/21/21.
ЄСПЛ наголошував на необхідності та важливості контакту дитини з кожним із батьків під час тривалого судового процесу та відсутності остаточного рішення щодо визначення місця проживання дитини. Так, у рішенні «Крістіан Кетелін Унгуряну проти Румунії» від 04 вересня 2018 року ЄСПЛ вказав, що тривалий судовий процес, пов`язаний, у тому числі зі встановленням графіка відвідування дитини, невиправдано позбавив батька можливості бачитися з сином протягом чотирьох років, що свідчить про порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод щодо права на повагу до його приватного і сімейного життя, а тому є допустимим встановлення такого графіка до закінчення розгляду справи по суті.
У таких чутливих правовідносинах, враховуючи можливий тривалий судовий розгляд справи про визначення місця проживання малолітньої дитини, сприяння забезпеченню відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини особисто з її матір`ю повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити або взагалі відгородити дитину від зустрічей із матір`ю.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 25 листопада 2020 року у справі № 760/15413/19, від 17 травня 2021 року в справі № 761/25101/20, від 15 вересня 2021 року в справі № 752/6099/20.
Верховний Суд акцентував увагу на тому, що системний аналіз наведених норм права та судової практики дає підстави вважати, що мати, яка на час вирішення справи про визначення місця проживання дитини проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а батько не має права перешкоджати матері спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини.
Так, з матеріалів справи вбачається, що предметом спору у даній справі є сімейні правовідносини, а саме спір між батьками щодо визначення місця проживання малолітньої дитини.
Судом встановлено, що на час вирішення питання щодо забезпечення позову, малолітня дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживає разом з батьком ОСОБА_1 , що не заперечується сторонами у справі.
Позивачка за зустрічним позовом ОСОБА_2 , звертаючись до суду з заявою про забезпечення позову, посилалась на те, що фактично позбавлена можливості спілкування з дитиною, оскільки відповідач чинить перешкоди у спілкуванні з сином. Зазначала, що відсутність спілкуванні матері з дітьми може призвести до фактичної неможливості виконання рішення суду з причин повного (остаточного) розриву психологічних та емоційних зв`язків між матір`ю та дитиною.
Позиція ОСОБА_1 (батька дитини) вказує на відсутність вчинення з його боку дій, направлених на забезпечення можливості спілкування дитини з матір`ю.
Виходячи з викладеного, встановивши, що між сторонами дійсно існує спір про визначення місця проживання дитини; приймаючи до уваги, що дитина у даний час проживає з батьком; враховуючи право матері на спілкування з дитиною, відсутність факторів, що обмежують право на таке спілкування; виходячи із інтересів дитини, колегія суддів вважає необґрунтованими висновки суду про відсутність підстав для вжиття заходів забезпечення позову з тих підстав, що вимоги заяви про забезпечення зустрічного позову, шляхом зобов`язання ОСОБА_1 надати ОСОБА_2 безперешкодне спілкування, побачення та спільне проведення часу з малолітнім сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за своїм змістом є нічим іншим, як зверненням до суду про визначення способів її участі у вихованні неповнолітньої дитини, яке відповідно до вимог ст. 159 СК України є самостійним способом захисту порушеного права й може бути оформлено лише шляхом пред`явлення відповідного позову, а не шляхом звернення з заявою про забезпечення зустрічного позову у такий спосіб її позову (про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу участі у їх вихованні).
Разом з тим, позивачка за зустрічним позовом ОСОБА_2 , заявивши про проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом із батьком у Румунії, та ставлячи перед судом питання щодо зобов`язання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , надати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , безперешкодне спілкування, побачення та спільне проведення часу з малолітнім сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , кожного вівторка та четверга з 17.00 год. до 19.00 год. та суботи з 10.00 год. до 18.00 год. за відсутності батька та інших осіб, не вказала за яких умов будуть відбуватися зустрічі, у якому місці, зокрема, за місцем проживання батька дитини чи матері дитини, чи або в громадських місцях (парках, скверах, спортивних майданчиках, розважальних закладах тощо), що є суттєвим з огляду на малолітній вік дитини та наявність судового спору щодо місця проживання дитини.
Так, при встановленні графіку зустрічей із дитиною, необхідно порівнювати негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову (визначення місця та часу спілкування дитини) з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів (втрата емоційного зв`язку між позивачем і дитиною внаслідок відсутності спілкування протягом тривалого часу) з урахуванням законного інтересу, за захистом якого заявник звертається до суду.
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі за заявою «HANT v. UKRAINЕ», № 31111/04, § 54).
Оскільки, заявницею ОСОБА_2 у заяві про забезпечення позову не зазначено місце її спілкування з малолітнім сином ОСОБА_4 , колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви про забезпечення позову у цій частині, з вищенаведених підстав.
При цьому, колегія наголошує, що позивачка за зустрічним позовом, за наявності підстав, не позбавлена можливості звернутись до суду щодо забезпечення зустрічного позову, шляхом визначення іншого порядку (графіку) особистих зустрічей із малолітнім сином.
Щодо тверджень ОСОБА_2 про можливість забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вчиняти будь-які дії, спрямовані на вчинення перешкод ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у побаченнях, спілкуванні та проведенні часу разом із малолітнім сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та зобов`язання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , надати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце та адресу свого перебування (проживання) разом із малолітнім сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в Румунії на час розгляду справи в суді, колегія суддів зазначає, що вказані обставини є предметом доказування у справі, а тому забезпечення позову в обраний позивачкою спосіб є неможливим.
За таких обставин, колегія суддів відмовляє в задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову з вищенаведених підстав, у зв`язку з чим, вважає за необхідне змінити мотиви відмови у задоволенні цієї заяви, а тому частково задовольняє апеляційну скаргу, а ухвалу суду, на підставі п.1 ч. 1 ст. 376 ЦПК України в зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, змінює в частині мотивів відмови у задоволенні заявлених вимог.
Розподіл судових витрат колегією суддів не здійснюється, оскільки, відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд апеляційної інстанції змінює розподіл судових витрат якщо суд змінює рішення або ухвалює нове, а тому судові витрати, понесені учасниками справи під час апеляційного перегляду ухвали суду, підлягають розподілу між сторонами під час ухвалення рішення по суті спору судом першої інстанції. 
Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Ярова Світлана Вікторівна, – задовольнити частково.
Ухвалу  Центрально - Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 грудня 2024 року змінити в частині  мотивів відмови в задоволенні заяви  ОСОБА_2  про забезпечення зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Одеської міської ради, Служба у справах дітей Виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті Кривому Розі ради, про визначення місця проживання малолітніх дітей з матір`ю.
В іншій частині ухвалу суду залишити без змін.
               Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 12 березня 2025 року.

Головуючий: 

Судді: