ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 лютого 2025 року 
м. Київ
справа № 679/1401/23
провадження № 51-3855км24
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                          ОСОБА_1 ,
суддів                                                                      ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                         ОСОБА_4 ,
прокурора                                                               ОСОБА_5 ,
у режимі відеоконференції:
захисника                                                               ОСОБА_6 ,
засудженого                                                          ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги засудженого ОСОБА_7 та його захисника - адвоката ОСОБА_6 , на вирок Нетішинського міського суду Хмельницької області від 05 квітня 2024 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 17 червня 2024 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12023244000000701, за обвинуваченням
ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Нетішина Шепетівського району Хмельницької області та жителя цього АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Нетішинський міський суд Хмельницької області вироком від 05 квітня 2024 року визнав ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК, та призначив йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. 
Також суд вирішив питання щодо початку строку відбування покарання, запобіжного заходу, речових доказів і процесуальних витрат у кримінальному провадженні.
За вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим і засуджено за те, що він 22 квітня 2023 року в нічний час доби (точного часу досудовим розслідуванням не встановлено), перебуваючи на першому поверсі багатоквартирного будинку, розташованого на АДРЕСА_2 , діючи в умовах воєнного стану, з метою власного збагачення, таємно, з коридору загального користування, викрав, шляхом перекусу велосипедного замка за допомогою кусачок, належний ОСОБА_8 велосипед марки «Specialized» моделі «Rockhopper», чим спричинив потерпілому майнову шкоду на суму 14 186 грн.
Також ОСОБА_7 цим вироком засуджено за вчинення низки крадіжок у нічний час доби (точного часу досудовим розслідуванням не встановлено) на вул. Набережній у м. Нетішині Хмельницької області, скоєних таємно, умисно, повторно, в умовах воєнного стану з метою власного збагачення за таких обставин:
 - 23 травня 2023 року біля першого під`їзду будинку № 7 з коридору загального користування викрав, шляхом перекусу велосипедного замка за допомогою кусачок, належний ОСОБА_9 велосипед марки «Ardis» моделі «Carter», чим спричинив потерпілому майнову шкоду на суму 3600 грн;
 - 30 травня 2023 року на третьому поверсі будинку № 5 з коридору загального користування, шляхом вільного доступу, викрав належний ОСОБА_10 велосипед марки «Ardis» моделі «Infinity Amt», чим спричинив потерпілій майнову шкоду на суму 4420 грн;
 - 22 червня 2023 року на першому поверсі будинку № 3 з коридору загального користування, шляхом вільного доступу викрав належний ОСОБА_11 велосипед марки «Fisher», чим спричинив потерпілому майнову шкоду на суму 4963,75 грн;
 - 25 липня 2023 року на сходовій клітці між шостим і сьомим поверхами будинку № 25, шляхом перекусу велосипедного замка за допомогою кусачок, викрав належний ОСОБА_12 електровелосипед марки «Qidosong», чим спричинив потерпілому майнову шкоду на суму 5980 грн;
 - 12 серпня 2023 року на першому поверсі будинку № 1 з коридору загального користування, шляхом перекусу велосипедного замка за допомогою кусачок, викрав належний ОСОБА_13 велосипед марки «Esperia» моделі «Seattle 29», чим спричинив потерпілій майнову шкоду на суму 10 833,33 грн;
 - 15 вересня 2023 року на першому поверсі будинку № 3 з коридору загального користування, шляхом перекусу велосипедного замка за допомогою кусачок, викрав належний ОСОБА_14 велосипед марки «Crossrider», чим спричинив потерпілому майнову шкоду на суму 6050 грн.
Крім того, ОСОБА_7 20 липня 2023 року приблизно о 02:00, перебуваючи на сходовій клітці першого поверху будинку АДРЕСА_3 , шляхом вільного доступу, в умовах воєнного стану таємно повторно викрав належне ОСОБА_15 велосипедне сидіння в комплекті з кріпленням і трубою, чим спричинив потерпілому майнову шкоду на суму 300 грн.
Хмельницький апеляційний суд ухвалою від 17 червня 2024 року вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_7 залишив без змін.
Вимоги та узагальнені доводи осіб, які подали касаційні скарги
У касаційних скаргах засуджений та його захисник ОСОБА_6 , не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження, доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій засудженого, посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінальних правопорушень та особі засудженого, просять змінити постановлені щодо ОСОБА_7 судові рішення та призначити останньому покарання із застосуванням статей 75, 76 КК або більш м`яке покарання на підставі ст. 69 цього Кодексу у виді обмеження волі на строк 1 рік.
На їх переконання, суди попередніх інстанцій під час призначення ОСОБА_7 покарання не в повній мірі врахували тяжкість учинених ним злочинів, дані про його особу, а також позицію потерпілих, які не наполягали на призначенні йому покарання у виді позбавлення волі.
Крім того, зазначають, що ОСОБА_7 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, судимостей не мав, а інкриміновані йому кримінальні правопорушення вчинив, не усвідомлюючи їх негативних наслідків.
Також захисник наголошує на тому, що суди проігнорували таку обставину, як активне сприяння засудженим у розкритті злочинів. Стверджує, що ОСОБА_7 надавав зізнавальні показання щодо всіх епізодів вчинених кримінальних правопорушень та брав участь у всіх слідчих діях, ініційованих органом досудового розслідування.
На думку захисника, те, що на стадії судового розгляду, а також після ухвалення обвинувального вироку потерпілі не заявляли цивільних позовів про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, свідчить про повне відшкодування ОСОБА_7 шкоди.
Як уважає ОСОБА_6 , апеляційний суд не дослідив і не надав належної правової оцінки розпискам потерпілих про відшкодування їм ОСОБА_7 моральної шкоди.
На переконання сторони захисту, наведені вище обставини суттєво знижують суспільну небезпечність діянь, учинених ОСОБА_7 , і надають підстави для призначення йому покарання з випробуванням.
Позиції учасників судового провадження 
У судовому засіданні захисник ОСОБА_6 і засуджений ОСОБА_7 , надавши відповідні пояснення, підтримали подані касаційні скарги.
Прокурор ОСОБА_5 заперечила стосовно задоволення касаційних скарг захисника і засудженого. 
Мотиви Суду 
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційних скаргах, Суд дійшов висновку,що вони не підлягають задоволенню з огляду на таке.
Відповідно до ч. 2 ст. 433Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
Висновку суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень за обставин, установлених місцевим судом у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК, а також правильності кваліфікації його дій за ч. 4 ст. 185 КК сторона захисту не оскаржує.
У касаційних скаргах сторона захисту зазначає про неналежне врахування судами обставин, які, на її думку, давали правові підстави для застосування до покарання, призначеного ОСОБА_7 , положень статей 69 або 75 КК, чого ці суди не зробили.
Насамперед колегія суддів у цій справі звертає увагу на таке. 
Суд касаційної інстанції в порядку, передбаченому ч. 2 ст. 433 КПК, може вийти за межі касаційної скарги засудженого, якщо цим не погіршується становище засудженого, виправданого чи особи, стосовно якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру.
Під час здійснення провадження з перегляду судових рішень щодо ОСОБА_7 у касаційному порядку, а саме 09 серпня 2024 року, набув чинності Закон України від 18 липня 2024 року № 3886-IX «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» (далі - Закон № 3886-IX), яким було внесено зміни до ст. 51 КУпАП (Дрібне викрадення чужого майна).
Наведеним вище Законом у ст. 51 КУпАП, якою передбачено відповідальність за дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, підвищено верхню межу вартості майна, викрадення якого охоплюється цим положенням, до 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Відповідно до висновку об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду в постанові від 07 жовтня 2024 року (справа № 278/1566/21, провадження № 51-2555кмо24) Закон № 3886?IX, яким унесені зміни до ст. 51 КУпАП, є законом про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність у значенні ст. 5 КК для тих діянь, які до набрання цим Законом чинності вважалися кримінальним правопорушенням, однак після набрання ним чинності підпадають під ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 51 КУпАП.
Зміни, унесені Законом № 3886?IX, мають зворотну дію в часі.
У ході з`ясування, чи перевищує вартість викраденого розмір, визначений ст. 51 КУпАП, необхідно брати до уваги розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, установлений на час вчинення правопорушення, з урахуванням положень п. 5 підрозд. 1 розд. ХХ та пп. 169.1.1 п. 169.1 ст. 169 розд. IV Податкового кодексу України. Питання, що виникають у кримінальних провадженнях у зв`язку з набуттям чинності Законом № 3886?IX, вирішуються судами за правилами, передбаченими для випадків, коли втратив чинність закон, яким установлювалася кримінальна протиправність діяння.
З вироку суду першої інстанції вбачається, що ОСОБА_7 20 липня 2023 року вчинив таємне викрадення чужого майна (крадіжку) в ОСОБА_15 на суму 300 грн.
Згідно із Законом України від 03 листопада 2022 року № 2710-ІХ «Про державний бюджет на 2023 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01 січня 2023 року становив 2684 грн, відповідно податкова соціальна пільга та неоподатковуваний мінімум доходів громадян у 2023 році становили 1342 грн.
Отже, з огляду на наведений вище висновок об`єднаної палати та зміст положень ПК України й Закону № 3886-IX, на момент вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК, за епізодом викрадення майна в ОСОБА_15 вартість цього майна була меншою ніж 2 неоподатковуваних мінімуми доходів громадян, що застосовувалися у 2023 році, і це діяння не підпадає під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК.
За приписами п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК кримінальне провадження закривається в разі, якщо втратив чинність закон, яким установлювалася кримінальна протиправність діяння.
Відповідно до абз. 5 ч. 7 ст. 284 КПК ухвала про закриття кримінального провадження з підстави, передбаченої п. 4-1 ч. 1 цієї статті, постановляється судом з урахуванням особливостей, визначених ст. 479-2 цього Кодексу.
У судовому засіданні засуджений  ОСОБА_7 не заперечував щодо закриття у відповідній частині кримінального провадження за ч. 4 ст. 185 КК з підстави, що втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння. 
Отже, колегія суддів дійшла висновку, що згідно із ч. 2 ст. 433 КПК вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду підлягають зміні, скасуванню в частині засудження ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 185 КК за вчинення кримінального правопорушення 20 липня 2023 року, а кримінальне провадження в цій частині, з урахуванням положень ч. 3 ст. 479-2 КПК закриттю на підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК, оскільки втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.
Водночас, відповідно до ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.
З огляду на вказану мету та принципи справедливості, співмірності й індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК.
Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, який би ґрунтувався на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами й свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 69 КК (у редакції, чинній на момент учинення засудженим кримінальних правопорушень) за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків, визначених цим Кодексом, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. 
Згідно з приписами ст. 75 КК (у редакції, чинній на час учинення засудженим діяння), якщо суд, крім випадків, визначених цим Кодексом, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше 5 років, ураховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Кримінально-правові норми, що визначають загальні засади та правила призначення покарання, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Зваживши на наведені обставини, суд з урахуванням положень КК, зокрема ст. 75 цього Кодексу, приймає рішення про можливість чи неможливість звільнити особу від відбування покарання з випробуванням.
Водночас дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 414, 438 КПК, які передбачають повноваження суду касаційної інстанції скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, у тому числі коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість, а також у разі неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, зокрема положень статей 69, 75 КК.
Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, ураховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання              (див. постанови Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 740/5424/15-к, від 05 лютого 2019 року у справі № 753/24474/15-к та інші).
Повертаючись до обставин цієї справи, Верховний Суд наголошує на тому, що суд першої інстанції, призначаючи засудженому ОСОБА_7 покарання, урахував характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу засудженого, який хоча раніше є несудимим, однак непрацевлаштований, не зайнятий суспільно корисною працею, характеризується посередньо, зловживає спиртними напоями, порушує громадський порядок і права інших громадян, підтримує стосунки з іншими особами, схильними до вчинення кримінальних і адміністративних правопорушень, неодружений, дітей на утриманні не має, на диспансерних обліках у нарколога та психіатра не перебуває. 
Крім того, місцевий суд визнав щире каяття ОСОБА_7 обставиною, що пом`якшує його покарання, і не встановив обставин, які його обтяжують. Водночас під час судового розгляду суд не встановив зазначену в обвинувальному акті пом`якшуючу покарання обставину як активне сприяння розкриттю злочину, оскільки засуджений визнав свою винуватість лише після реєстрації кримінального провадження, а для встановлення його місцезнаходження та викриття було проведено розшукові заходи. Також суд не врахував указаної в обвинувальному акті обставини, яка обтяжує покарання ОСОБА_7 - вчинення злочину щодо особи похилого віку, адже орган досудового розслідування не надав доказів того, що засуджений знав вік потерпілих.
Зважив суд і на те, що ОСОБА_7 учинив кримінальні правопорушення, які належать до категорії тяжких злочинів, скоєних в умовах воєнного стану, у нічний час, під час комендантської години, завчасно підготувавшись до їх вчинення, зокрема заготовивши знаряддя (кусачки),  внаслідок чого спричинено майнову шкоду потерпілим на загальну суму 50 333,08 грн, яку частково відшкодовано.
Ураховуючи наведене вище, а також конкретні фактичні обставини та характер учинення кримінального правопорушення, суд першої інстанції дійшов висновку про призначення засудженому мінімального покарання, передбаченого санкцією статті, за якою його засуджено.
Водночас суд не знайшов підстав для застосування положень ст. 75 КК до призначеного ОСОБА_7 покарання, оскільки звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням не буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, а такі обставини як щире каяття, часткове відшкодування заподіяної шкоди, жодним чином не зменшують суспільної небезпеки вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення.
Не погоджуючись із вироком місцевого суду, засуджений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, у якій, указуючи на невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, просив змінити вирок суду та призначити йому покарання із застосуванням статей 75, 76 КК або більш м`яке на підставі ст. 69 цього Кодексу.
Апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 в апеляційному порядку, перевірив усі посилання й доводи, викладені засудженим в апеляційній скарзі, і, не встановивши підстав для зміни вироку місцевого суду, вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог.
Зокрема суд апеляційної інстанції відхилив доводи засудженого про добровільне відшкодування ним завданої шкоди потерпілим, зазначивши, що матеріали справи не містять даних про те, що ОСОБА_7 вчиняв будь-які дії, спрямовані на добровільне відшкодування шкоди до ухвалення судом вироку, а викрадене майно було повернуто потерпілим працівниками поліції. Після ухвалення вироку родичами засудженого було відшкодовано шкоду, спричинену потерпілим ОСОБА_9 , ОСОБА_11 і ОСОБА_13 , про що свідчать розписки, наявні в матеріалах справи (т. 1, а. п. 242-244).
Апеляційний суд, урахувавши ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, обставини його вчинення (форму вини, мотив, мету, спосіб, стадію кримінального правопорушення та кількість вчинених ним кримінальних правопорушень), а також дані, що характеризують особу засудженого, погодився з висновком місцевого суду про відсутність підстав для застосування ст. 75 КК.
Також суд апеляційної інстанції не встановив необхідної сукупності обставин для застосування ст. 69 КК.
Отже, Верховний Суд вважає, що суди попередніх інстанцій не порушили загальних засад призначення покарання, установлених КК, їх висновки про необхідність призначення ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі з реальним його відбуванням є обґрунтованими, а призначений цими судами захід примусу відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості.
Верховний Суд зазначає, що ті позитивні дані про особу засудженого (притягнення до кримінального правопорушення вперше, визнання засудженим своєї винуватості, часткове відшкодування заподіяних збитків), на чому акцентує сторона захисту у своїх касаційних скаргах, обґрунтовано враховано судами попередніх інстанції під час визначення виду та розміру основного покарання, у мінімальному розмірі санкції ч. 4 ст. 185 КК, і за обставин цього кримінального провадження ці відомості не знижують суспільної небезпеки вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення настільки, щоб можливо було досягти мети покарання без реального його відбування засудженим.
Суд касаційної інстанції у своїх рішеннях вже неодноразово підкреслював, що факт подання чи неподання цивільного позову потерпілим КК не визначає як обставину, яку враховують під час призначення покарання.
З огляду на викладене призначене засудженому ОСОБА_7 місцевим судом і залишене без зміни судом апеляційної інстанції покарання є справедливим, співмірним характеру скоєних дій, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, а доводи захисника та засудженого в касаційних скаргах не спростовують вищевказаних висновків судів, тому, на думку Верховного Суду, немає підстав вважати таке покарання явно несправедливим через суворість.
Водночас колегія суддів уважає, що з урахуванням наведених вище обставин, установлених судами попередніх інстанцій, які мають ураховуватися під час призначення покарання, а також висновків суду касаційної інстанції щодо справедливості обраного для ОСОБА_7 заходу примусу, скасування судових рішень в частині засудження ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 185 КК за вчинення злочину20 липня 2023 року не впливає на правильність кваліфікації його дій за ч. 4 ст. 185 КК та, за обставин цього провадження, не вбачається підстав для призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом.
Зважаючи на наведене вище, колегія суддів Касаційного кримінального суду Верховного Суду дійшла висновку, що касаційні скарги захисника та засудженого необхідно залишити без задоволення, а постановлені стосовно ОСОБА_7 судові рішення - змінити.
Керуючись статтями 284, 433, 434, 436, 438, 440, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційні скарги засудженого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення.
У порядку ч. 2 ст. 433 КПК вирок Нетішинського міського суду Хмельницької області від 05 квітня 2024 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 17 червня 2024 року стосовно ОСОБА_7 змінити: 
скасувати в частині засудження ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 185 КК за вчинення злочину 20 липня 2023 року, а кримінальне провадження в цій частині закрити на підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК, оскільки втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння;
призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 4 ст. 185 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років.
У решті судові рішення залишити без зміни.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1                                    ОСОБА_2                                   ОСОБА_3