Дата документу 27.12.2024 Справа № 331/3853/21

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний № 331/3853/21 Головуючий у 1-й інстанції: Світлицька В.М.
Провадження № 22-ц/807/1890/24 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2024 року                                                  м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Трофимової Д.А.
суддів: Гончар М.С.,
Онищенка Е.А.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 22 липня 2024 року (повний текст рішення складено 26 липня 2024 року) у справі за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за комунальні послуги,
В С Т А Н О В И В:

У липні 2021 року Концерн «Міські теплові мережі», в особі представника Щербини М.О., звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за комунальні послуги.
В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначала, що предметом діяльності підприємства є виробництво теплової енергії, розподілення теплової енергії для обігріву житла, а також побутових потреб населення та підприємств, установ, організацій та її збут та інше. За період з 01.10.2016 року по 31.05.2021 року позивач надав відповідачу послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання за адресою: АДРЕСА_1 , на загальну суму на суму 30 485,58 грн. Божник не належним чином виконував свої зобов`язання по оплаті наданих послуг, в зв`язку з чим Концерн «Міські теплові мережі» змушений звернутися до суду. 
Посилаючись на зазначені обставини,представник Концерну «Міські теплові мережі» просила суд стягнути з ОСОБА_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі» суму заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та постачання гарячої водиза період з 01.10.2016 року по 31.05.2021 року у розмірі 30 485 грн. 58 коп. та судовий збір у розмірі 2 270 грн. 00 коп.
Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20 вересня 2021 року позовні вимоги Концерну «Міські теплові мережі» було задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі» суму заборгованості за послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання за період з 01.10.2016 року по 31.05.2021 року в сумі 30 485,58 грн. та судовий збір в сумі 2 270,00 грн.
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21 березня 2024 року заочне рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20 вересня 2021 року у цій справі було скасовано, справа призначена до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 22 липня 2024 рокупозов Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за комунальні послуги задоволено частково.
Стягнуто ОСОБА_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі» суму заборгованості за послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання за період з березня 2017 року по травень 2021 року в розмірі 27 558 гривень 83 копійки.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі» судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 052,07 гривень.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у зв`язку зі спливом строку позовної давності. Судові витрати покласти на Концерн «Міські теплові мережі».
Узагальненими доводами апеляційної скарги є те,  що позовна заява не відповідає вимогам ст.ст. 175-177 ЦПК України; посилання щодо наявності публічного договору між сторонами є помилковим, судом першої інстанції залишено поза увагою те, що договір в письмовій формі між Концерном та ОСОБА_1 не укладався, а тому на його думку, підстав нараховувати плату за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води у Концерну не було. Скаржник вважає, що позивачем пропущено строки позовної давності за вказаними вимогами. 
Відзив на апеляційну скаргу в установлений апеляційним судом строк не надходив.
За нормами ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до частин 1, 3 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Частиною 13 статті 7 ЦПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.
Відповідно до вимог абзацу 2 частини 5 статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі є дата складення повного судового рішення – 27.12.2024 року.
Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України).
Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач як споживач комунальних послуг неналежним чином виконував свої зобов`язання щодо оплати послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, з урахуванням застосованого строку позовної давності, за період з березня 2017 р. по травень 2021 р. в загальному розмірі 27 558,83 грн., яка підлягає стягненню з відповідача у судовому порядку.
Проте в повній мірі з такими висновками суду погодитися не можна з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України).
Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, Концерн «Міські теплові мережі» зареєстрований у Єдиному державному реєстрі підприємств, установ, організацій і є виробником теплової енергії, яка, в тому числі, надається населенню для побутових потреб.
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 262778289 від 23.06.2021 року, ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 , дата державної реєстрації – 08.10.2016 року. 
Позивачем надавались послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води за адресою: АДРЕСА_1 , а відповідач їх отримував на підставі особового рахунку № НОМЕР_1 у період з 08.10.2016 року по 31.05.2021 року. Отже, між сторонами були фактичні договірні відносини з приводу надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води на підставі відкритого особового рахунку № НОМЕР_1 , за яким проводились нарахування.
Свої зобов`язання щодо надання комунальних послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води Концерн «Міські теплові мережі» виконав в повному обсязі.
Факт надання Концерном «Міські теплові мережі» послуг сторонами у справі не заперечується.
Відповідач, у свою чергу, порушив зобов`язання та своєчасно не вносив оплату за спожиті комунальні послуги, за вказаний період існує заборгованість на загальну суму 30 485 грн. 58 коп.
На підтвердження вартості надання послуг та отримання таких споживачем  ОСОБА_1 , Концерн «МТМ» надав довідку щодо заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води по особовому рахунку № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 , а також розрахунок заборгованості, відповідно до яких сума заборгованості за період з 01.10.2016 року по 31.05.2021 року включно складає 30 485,58 грн. За вказаний період відповідачу було нараховано 31 680,47 грн., сплачено 1 194,89 грн., заборгованість за вказаний період становить 30 485,58 грн.
Відповідачем розрахунок заборгованості не спростовувався.
Таким чином, між сторонами виникли правовідносини з приводу постачання теплової енергії та гарячої води, які регулюються Законами України «Про теплопостачання», «Про житлово-комунальні послуги», а також  Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21липня 2005 року.
Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). 
За змістом ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором чи законом.
За нормами ст.ст. 64, 67, 68 ЖК України наймачі (власники) квартир зобов`язані щомісяця своєчасно вносити плату за комунальні послуги, до числа яких входять послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води; наймач і всі повнолітні члени сім`ї несуть солідарну майнову відповідальність за зобов`язанням, пов`язаним з найманням житла.
Відповідно до ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. За нормами ч. 4 ст. 319 ЦК України власність зобов`язує.
За правилами ст.ст. 19, 25 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію, у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку.
Відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV від 24.06.2004 року, який діяв в період виникнення спірних правовідносин і втратив чинність з 01.05.2019 року, а також Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VIII від 09.11.2017 року, який введено в дію з 01.05.2019 року, правовідносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг, мають ознаки зобов`язання, в силу яких споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Згідно зі ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV від 24.06.2004 року, залежно від функціонального призначення житлово-комунальними послугами є, зокрема, комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газопостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо).
Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV від 24.06.2004 року передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору про надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Згідно зі ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV від 24.06.2004 року, плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. У разі наявності засобів обліку оплата комунальних послуг здійснюється виключно на підставі їх показників на кінець розрахункового періоду згідно з умовами договору, крім випадків, передбачених законодавством.
Відповідно п. 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630 (далі - Правила № 630) розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк. 
Відповідно до п.п. 20, 21 Правил № 630 плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку. 
У разі відсутності у квартирі (будинку садибного типу) та на вводах у багатоквартирний будинок засобів обліку води і теплової енергії плата за надані послуги справляється згідно з установленими нормативами (нормами) споживання: з централізованого постачання холодної та гарячої води і водовідведення - з розрахунку на одну особу та на ведення особистого підсобного господарства; з централізованого опалення - з розрахунку за 1 кв. метр (куб. метр) опалюваної площі (об`єму) квартири (будинку садибного типу) та з урахуванням фактичної температури зовнішнього повітря і фактичної кількості днів надання цієї послуги в місяці, який є розрахунковим.
Згідно п. 30 Правил № 630 споживач зобов`язаний оплачувати послуги в установлені договором строки.
Відповідно до п. 29 Правил № 630, споживач має право на зменшення розміру плати у разі, зокрема, тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї на підставі письмової заяви споживача та офіційного документа, що підтверджує його/їх відсутність (довідка з місця тимчасового проживання, роботи, лікування, навчання, проходження військової служби, відбування покарання).
Споживач згідно ч.ч. 1, 3, 4 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VIII від 09.11.2017 року, який введено в дію з 01.05.2019 року, здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Споживач щомісяця (або з іншою періодичністю, визначеною договором) вносить однією сумою плату виконавцю комунальної послуги (крім послуг з постачання та розподілу природного газу та електричної енергії), у тому числі якщо вона складається з окремих складових, передбачених відповідним договором, укладеним відповідно до цього Закону.
За змістом ст. 24 Закону України «Про теплопостачання» споживач теплової енергії зобов`язаний своєчасно укласти договір з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії.
Відповідач в порушення вищевказаних норм діючого законодавства свої зобов`язання щодо оплати послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води належним чином не виконував, у зв`язку з чим утворилась заборгованість. 
У порядку досудового врегулювання спір між сторонами не вирішений.
Частиною третьою статті 12, частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно зі статями 76, 77, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Звертаючись із позовом до суду, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за надані у квартиру за адресою:  АДРЕСА_1 , послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води за період з  01.10.2016 року по 31.05.2021 року у розмірі 30 485,58 грн., на підтвердження факту існування вказаної заборгованості позивачем були надані суду першої інстанції детальні розрахунки боргу, з яких чітко прослідковується яким чином здійснювалося нарахування вартості опалення та гарячого водопостачання. 
Відповідачем розрахунок заборгованості не спростовувався.
В оцінці аргументів відповідача про те, що між сторонами не було укладено окремого договору про надання послуг, колегія суддів враховує, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. 
Розглядаючи спір, суд першої інстанції врахував, що відсутність відповідного договору між споживачем житлово-комунальних послуг та їх виконавцем не є підставою для відмови у стягненні заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг, оскільки згідно зі статтею 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають також із дій осіб, які породжують ці права та обов`язки, і такою дією є реальне надання послуг та їх отримання відповідачем.
Такі ж висновки викладені у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц та від 06 листопада 2019 року у справі  № 642/2858/16 щодо обов`язковості сплати комунальних послуг незалежно від наявності договору.
Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.
Зазначене узгоджується з висновком, викладеним у постановах Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13 та від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17, згідно з яким якщо у сторін спору є фактичні договірні відносини щодо надання відповідних житлово-комунальних послуг, тому відсутність укладеного письмового договору не звільняє відповідача від обов`язку оплати за надані такі послуги.
В силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Незважаючи на відсутність письмового договору між сторонами, із фактичних стосунків, що склалися між сторонами, вбачається, що такі договірні відносини між ними існують, оскільки Концерном «Міські теплові мережі» у встановленому законом порядку послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води відповідачу надавалися, у зв`язку з цим позивач ніс витрати, а тому відповідач повинен також нести зобов`язання по їх сплаті, як власник житлового приміщення.
Встановивши, що між позивачем та відповідачем склалися фактичні договірні відносини, за якими ОСОБА_1 , як власнику квартири у будинку, надавалися житлово-комунальні послуги, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідач зобов`язаний їх оплачувати, оскільки фактично користувався ними.
Доводи апеляційної скарги про те, що позовна заява не відповідає вимогам ст.ст. 175-177 ЦПК України, спростовані під час апеляційного розгляду справи. Так, позовна заява Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за комунальні послуги була подана з додержанням вимог, викладених у статтях 175 і 177 ЦПК України, ціна позову визначена у відповідності до вимог ч. 1 ст. 176 ЦПК України. Підстав для постановлення ухвали про залишення позовної заяви без руху у суду першої інстанції не було.
Досліджуючи доводи апеляційної скарги щодо наявності підстав для застосування строку позовної давності в рамках даної справи, колегія суддів виходить з наступного.
Встановлено, що з позовом про стягнення вказаної суми заборгованості позивач звернувся до суду 15.07.2021 року.
Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).
Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Пунктом 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України встановлено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Тобто, строк позовної давності за вимогою про стягнення з відповідача заборгованості в силу пункту 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України продовжено на строк дії карантину. Вказаний закон набрав чинності з 02 квітня 2020 року.
Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» установлено на всій території України карантин з 12.03.2020, який неодноразово продовжувався та тривав до 30.06.2023.
Встановлено, що період заборгованості визначено позивачем в розрахунку заборгованості з 01.10.2016 року по 31.05.2021 року.
Таким чином, починаючи з дня набрання чинності Закону України від 30.03.2020 №540-IX, тобто з 02.04.2020 року і до 30 червня 2023 року діяло положення про продовження строків позовної давності на період дії карантину.
З урахуванням пункту 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, застосуванню підлягає строк позовної давності щодо платежів, які мали бути сплачені до 2 квітня 2017 року. 
Враховуючи наведене, вимоги позову щодо стягнення заборгованості за період з 02 квітня 2017 року по 31 травня 2021 року заявлені у межах строків позовної давності, є доведеними та обґрунтованими, і сума заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача складає 26 840,49 грн.
За таких обставин, твердження скаржника про те, що позивач втратив право вимоги щодо платежів за період з жовтня 2016 року по 02 квітня 2017 року є правильними.
Приймаючи до уваги, що відповідачем не було доведено, що у нього відсутній борг перед позивачем за період з 02 квітня 2017 року по 31 травня 2021 року, при цьому, позивачем на підтвердження своїх вимог надано відповідні докази, які відповідачем також не спростовано, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води за період з 02 квітня 2017 року по 31 травня 2021 року є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України  судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПКУкраїни).
Згідно з п.п. б), в) ч. 4 ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Позивачем у даній справі при поданні позовної заяви сплачено судовий збір у сумі 2 270 грн. (а.с. 2), при поданні апеляційної скарги відповідачем сплачено судовий збір в розмірі 3 078,20 грн. (а.с. 81).
При зверненні до суду з позовом представник Концерну «МТМ» просила стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 30 485,58 грн., за результатом апеляційного перегляду справи колегія суддів дійшла висновку, що з відповідача підлягає стягненню заборгованість в сумі 26 840,49 грн., отже, за результатом апеляційного перегляду справи позовні вимоги задоволені на 88,04 %. 
Таким чином, враховуючи пропорційність розміру задоволених позовних та апеляційних вимог, на користь Концерну «МТМ» з  ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати, понесені у зв`язку із розглядом справи в суді першої інстанції у розмірі 1 998,51 грн. З Концерну «МТМ» на користь  ОСОБА_1 підлягає стягненню 80,34 грн., понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції. 
Згідно з ч. 10 ст. 141 ЦПК України з  ОСОБА_1 на користь Концерну «МТМ» підлягає стягненню судовий збір в сумі 1 918,17 грн (1 998,51 грн – 80,34 грн). 
Керуючись ст.ст. 367-369, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд 

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 22 липня 2024 року у цій справі змінити в частині визначеної до стягнення суми заборгованості та періоду, за який стягується заборгованість за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, та в частині судового збору. 
Зменшити розмір заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, яка підлягає стягненню з  ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків – НОМЕР_2 ) на користь Концерну «Міські теплові мережі» (ЄДРПОУ 32121458) за період з 02 квітня 2017 року по 31 травня 2021 року з 27 558 грн. 83 коп. до 26 840 (двадцять шість тисяч вісімсот сорок) грн. 49 коп.
Зменшити розмір стягнутого з  ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків – НОМЕР_2 ) на користь Концерну «Міські теплові мережі» (ЄДРПОУ 32121458) судового збору з 2 052 грн. 07 коп. до 1 918 (одна тисяча дев`ятсот вісімнадцять) грн. 17 коп.
В іншій частині рішення суду залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.
Повний текст постанови складено 27 грудня 2024 року.

Головуюча: Д.А. Трофимова

Судді: М.С. Гончар

Е.А. Онищенко