ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/697/25 Справа № 199/7624/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - СПАЇ В. В. Суддя у 2-й інстанції - Космачевська Т. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 січня 2025 року                                                                м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Космачевської Т.В., 
суддів: Новікової Г.В., Халаджи О.В.,
за участю секретаря судового засідання Паромової О.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 липня 2024 року в цивільній справі номер 199/7624/23 за позовом ОСОБА_1 до територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради, третя особа - ОСОБА_2 , про встановлення факту реєстрації шлюбу, про визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування за заповітом,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2023 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернулась ОСОБА_1 з позовом до територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради, третя особа - ОСОБА_2 , про встановлення факту реєстрації шлюбу, про визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування за заповітом, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого виконкомом міської Ради народних депутатів м. Дніпропетровська 18 жовтня 1993 року згідно з розпорядженням від 18.10.1993 року за №А-1587, зареєстрованого в Дніпропетровському БТІ у реєстровій книзі за №84п-61, квартира АДРЕСА_1 належала на праві спільної власності ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які перебували в офіційно оформленому шлюбі. ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 помер. Після його смерті відкрилася спадщина на частину зазначеної вище квартири. Заповіт на випадок своєї смерті ОСОБА_4 не складав. Єдиним спадкоємцем за законом після ОСОБА_4 була його дружина ОСОБА_3 , яка постійно проживала разом зі спадкодавцем у цій квартирі, та була разом зі спадкодавцем прописана з 02 лютого 1973 року, та, на переконання позивача, в сенсі вимог ст. 549 ЦК України (в редакції 1963 року, яка діяла на момент відкриття спадщини), вважається такою спадкоємицею, яка прийняла спадщину шляхом фактичного управління спадковим майном.
03 березня 1994 року ОСОБА_3 на випадок своєї смерті склала заповіт, згідно з яким належну їй квартиру номер АДРЕСА_2 вона заповідала ОСОБА_1 .
Позивач ОСОБА_1 фактично була племінницею ОСОБА_3 , за якою здійснювала постійний догляд та надавала необхідну допомогу.
ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_3 померла. Після її смерті відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_1 , яка належала померлій на підставі: частина - свідоцтва про право власності на житло, виданого виконкомом міської Ради народних депутатів м. Дніпропетровська 18 жовтня 1993 року, та друга частина - в порядку
спадкування за законом після чоловіка ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Спадкоємицею за заповітом була ОСОБА_1 (позивачка), яка згідно з вимогами ст. 549 ЦК України в редакції 1963 року, що діяла на момент відкриття спадщини після ОСОБА_3 , прийняла спадщину шляхом звернення із заявою до нотаріальної контори.
Позивач ОСОБА_1 захворіла, через що лише у 2013 році звернулася до Четвертої ДДНК за свідоцтвом про право на спадщину за заповітом після ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_6 .
10 серпня 2013 року ОСОБА_1 нотаріусом Четвертої ДДНК було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом за реєстровим №1-969, згідно з яким спадщина після ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_6 , складалася з частини квартири АДРЕСА_1 .
06 серпня 2020 року нотаріус Четвертої ДДНК видала ОСОБА_1 постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії: у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_6 , на іншу частину квартири АДРЕСА_1 , яку ОСОБА_3 успадкувала в порядку спадкування за законом після чоловіка ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 .
ОСОБА_3 з 1949 року по день виходу на пенсію (1973 року) постійно працювала у Дніпропетровському державному університеті, в якому ОСОБА_4 також постійно працював з 1955 року; вони мешкали разом у гуртожитку до 1972 року.
08 грудня 1972 року ОСОБА_3 виконкомом Амур-Нижньодніпровської Ради депутатів трудящих м. Дніпропетровська був виданий ордер №2196 на право заняття квартири АДРЕСА_1 на склад сім`ї: ОСОБА_4 - чоловік. Підставою видачі вказаного ордеру слугувало рішення Дніпропетровської міської Ради про затвердження списків Держуніверситету від 16 жовтня 1972 року.
Згідно з розділом IV протоколу №13 засідання профкому Дніпропетровського держуніверситету від 10 жовтня 1972 року «О распределении квартир» (мовою оригіналу) виділені квартири були надані саме для відселення сімей співробітників університету з гуртожитку.
Як зазначається позивачем при зверненні до суду, вимоги законодавства, які діяли в період з 01.01.1970 року по 31.12.2003 року, унеможливлювали зазначення в офіційному документі - ордері, виданому органом влади, на право заняття жилого приміщення, певного статусу осіб - членів сім`ї, не підтвердженого офіційним документом: в даному випадку свідоцтвом про реєстрацію шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , яке до теперішнього часу не збереглося. Хоча свідоцтво про реєстрацію шлюбу між ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не збереглося, факт їх перебування саме в офіційно зареєстрованому шлюбі підтверджується наступними доказами:
- ордером №2196, виданим виконкомом Амур-Нижньодніпровської Ради депутатів трудящих м. Дніпропетровська 08 грудня 1972 року ОСОБА_3 на право заняття квартири АДРЕСА_1 на склад сім`ї: ОСОБА_4 – чоловік;
- протоколом №13 засідання профкому Дніпропетровського держуніверситету від 10 жовтня 1972 року;
- довідкою відділу обліку проживання фізичних осіб управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР №14/5-8522 від 31.07.2020 року про реєстрацію ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 ;
- довідкою про склад сім`ї наймача квартири АДРЕСА_1 від 26.09.1993 року. в якій єдиним членом сім`ї ОСОБА_3 вказаний її чоловік ОСОБА_4 ;
- листом Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР №6/5-4044 від 10.08.2023 року.
Амур-Нижньодніпровський відділ державної РАЦС у місті Дніпрі повідомив про відсутність в архіві відділу актового запису про шлюб між ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за період з 01.01.1946 року по 31.12.1996 року.
Позивачка просила суд:
- встановити факт реєстрації шлюбу, укладеного між ОСОБА_3 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;
- визнати за позивачем право власності на (одну другу) частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка успадкувала зазначене майно після ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 , але свої спадкові права не оформила.
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 липня 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_2 , про встановлення факту реєстрації шлюбу, про визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування за заповітом – відмовлено повністю.
Із вказаним рішенням не погодилась позивачка ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу, просила апеляційний суд скасувати рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18.07.2024 року по справі №199/7624/23 та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги.
Доводами апеляційної скарги наведено, що при прийнятті оскаржуваного рішення суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, не перевірив всебічно матеріали справи, належним чином їх не оцінив та здійснив необґрунтовані юридичні висновки, крім того, допустив неправильне застосування норм процесуального та матеріального права.
Ордер на спірну квартиру АДРЕСА_1 , де на зворотному боці ОСОБА_4 зазначений як чоловік - виданий на підставі рішення цього ж органу місцевого самоврядування. Тобто, або ОСОБА_3 і ОСОБА_4 дійсно були чоловіком та дружиною і перебували у законному шлюбі, або хтось помилково вписав чуже прізвище в ордер і ОСОБА_3 є одноособовою власницею спірної квартири. 
Судом першої інстанції не взята до уваги відповідь Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 10 серпня 2023 року №6/5-4044 з якої вбачається, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , за життя був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , в якій була зареєстрована і ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Склад зареєстрованих осіб за цією адресою на день смерті ОСОБА_4 становить одна особа: дружина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Судом не взято до уваги норми житлового законодавства, яке діяло на час виникнення у спадкодавців права власності на квартиру, яка є предметом спору, відповідно до положень якого ордер на однокімнатну квартиру особам, які не є членами сім`ї не міг бути виданий взагалі, а квартира АДРЕСА_2 є однокімнатною.
Всі ці положення відомі всім органам влади та місцевого самоврядування. А, отже, підстави для заперечення факту перебування у зареєстрованому шлюбі на момент видачі ордера на квартиру ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у відвідача відсутні, як і відсутні підстави заперечувати дійсність та законність виданого ордеру ОСОБА_3 та її чоловіку - ОСОБА_4 , і в свою чергу відсутні підстави у відмові у задоволенні позовних вимог.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції опирався виключно на відповідь органу РАЦС, де зазначалося, що актовий запис про реєстрацію шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в архівах відсутній. Втрата архівного запису про укладання шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не може обтяжувати становище позивача.
Відповідач володіє інформацією (копії документів) про перебування у зареєстрованому шлюбі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , адже для приватизації спірної квартири подружжям подавалися всі документи, в тому числі і копія свідоцтва про шлюб, однак приховує її, чим порушує принцип добросовісності.
Від Дніпровської міської ради надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги.
Позивачка просить встановити факт реєстрації шлюбу у зв`язку із тим, що в органах реєстрації актів цивільного стану не зберігся відповідний запис без посилання та надання суду доказів про дату такої реєстрації, номеру актового запису та органу, яким такий запис нібито було вчинено, та вважав, що про реєстрацію шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 свідчить посилання в ордері та в інших документах, які видані не органами реєстрації актів цивільного стану з посиланням на те, що зазначені особи складають сім`ю.
Посилання позивачки на те, що в ордері та в інших документах, які видані не органами реєстрації актів цивільного стану, зазначено інформацію про те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 складають сім`ю, а також на фотографії не доводять реєстрацію шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 . На їх підставі можна зробити висновок про те, що вказані особи складали сім`ю, що не є тотожним із реєстрацією шлюбу між ними, тому підстави для встановлення факту зазначеного вище відсутні.
Оскільки судом відмовлено в задоволенні вимоги про встановлення факту реєстрації шлюбу, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а задоволення вимоги позову про визнання права власності є похідним від задоволення вимоги про встановлення факту реєстрації шлюбу, підстави для визнання за позивачем права власності в порядку спадкування відсутні.
Від третьої особи - ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просив задовольнити апеляційну скаргу.
Доводи відзиву ОСОБА_2 на апеляційну скаргу повторюють доводи апеляційної скарги.
В судовому засіданні апеляційного суду представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Гальченко Є.Л. доводи апеляційної скарги підтримала, просила її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та задовольнити позовні вимоги.
В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради Скосарев І.Д. апеляційну скаргу не визнав, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
В судовому засіданні апеляційного суду третя особа  ОСОБА_2  доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити. 
Заслухавши суддю – доповідача, представників сторін та третю особу, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що ОСОБА_1 є спадкоємицею за заповітом після смерті ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с. 9, 18, 65). 
З постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 06 серпня 2020 року вбачається, що ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частину квартири АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с. 18, 105).
До матеріалів справи долучено ордер №2196, виданий 08 грудня 1972 року виконкомом Амур-Нижньодніпровської Ради депутатів трудящих м. Дніпропетровська ОСОБА_3 на право заняття квартири АДРЕСА_1 , де зазначений склад сім`ї: ОСОБА_4 – чоловік (а.с. 15).
З протоколу №13 засідання профкому Дніпропетровського держуніверситету від 10 жовтня 1972 року вбачається, що швейцару гуртожитку №2 ОСОБА_3 вирішено надати однокімнатну квартиру жилою площею 17,07 кв. м, 5 поверх, квартира АДРЕСА_4 (а.с. 16).
З довідки відділу обліку проживання фізичних осіб управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР №14/5-8522 від 31.07.2020 року вбачається, що за адресою: АДРЕСА_3 , був зареєстрований ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , з 02.02.1973 року по ІНФОРМАЦІЯ_7 . Склад зареєстрованих осіб на день смерті ОСОБА_4 становить 1 (одна) особа: дружина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована з 02.02.1973 року по 30.07.1996 року (а.с. 49).
Відповідно до довідки про склад сім`ї наймача ізольованої квартири та займані ними приміщення, яка видана керівником підприємства по обслуговуванню житла (начальником ЖЕУ 23), у квартирі за адресою Калинова 61/240 мешкають і мають право на житло на момент введення в дію Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» ОСОБА_3 , дружина, та ОСОБА_4 , чоловік (а.с. 12).
Листом Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР №6/5-4044 від 10.08.2023 року наведено, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , з 02.02.1973 року по 15.02.1994 року. Склад зареєстрованих осіб на день смерті ОСОБА_4 становить одна особа - дружина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , була зареєстрована з 02.02.1973 року по 30.07.1996 року (а.с. 13).
Розпорядженням органу приватизації від 18.10.1993 року №А-1587 квартиру АДРЕСА_1 , передано у приватну власність ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с. 45- 46, 89).
З відповіді від 10.01.2024 року з Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори вбачається, що після померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_6 із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори ніхто не звертався, спадкова справа не відкривалася, свідоцтва про право на спадщину не видавались. Коло осіб, які прийняли спадщину після померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 гр. ОСОБА_4 нотаріусом не встановлено (а.с. 62).
Смерть ОСОБА_4 та ОСОБА_3 підтверджується відповідними свідоцтвами про смерть (а.с. 86, 87).
З повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян від 04.08.2020 року встановлено, що інформація щодо актового запису про шлюб за параметрами: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відсутня (а.с. 99 зв).
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості.
Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з наступного.
У статті 315 ЦПК України закріплено, що у судовому порядку можуть бути встановлені будь-які факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Пунктом 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» №5 від 31.03.1995 року звернуто увагу суддів на те, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
Пунктом 10 вказаної вище постанови визначено, що суди можуть встановлювати факти реєстрації шлюбу, якщо в органах реєстрації актів громадянського стану не зберігся відповідний запис чи відмовлено у його відновленні або ж він може бути відновлений лише на підставі рішення суду про встановлення факту реєстрації акту громадянського стану.
В пункті 18 вказаної вище постанови зазначено, що рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не замінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2020 року у справі №644/6785/18 (провадження №61-434св19), зазначено, що суд вправі розглядати справи про встановлення юридичних фактів, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки. Тобто, від встановлення такого факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян та встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
Отже, встановлення в судовому порядку факту реєстрації шлюбу, здійснюється за умови реєстрації шлюбу в передбаченому законом порядку, якщо в органах реєстрації актів цивільного стану не збереглися відповідні записи і ті відмовилися їх поновити, або вони можуть бути відновлені тільки на підставі рішення суду про встановлення їх реєстрації.
Встановлення фактів є особливою функцією суду, необхідною для підтвердження певної обставини як факту, про що просить заявник. Необхідність цього виникає у зв`язку із прогалиною в інформації або її відсутності, яка не дає змоги дійти остаточного висновку у питанні.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 є спадкоємицею за заповітом після смерті ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_6 .
ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частину квартири АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 .
До матеріалів справи долучено ордер №2196, виданий 08 грудня 1972 року виконкомом Амур-Нижньодніпровської Ради депутатів трудящих м. Дніпропетровська ОСОБА_3 на право заняття квартири АДРЕСА_1 , де зазначений склад сім`ї: ОСОБА_4 – чоловік.
З протоколу №13 засідання профкому Дніпропетровського держуніверситету від 10 жовтня 1972 року вбачається, що швейцару гуртожитку №2 ОСОБА_3 вирішено надати однокімнатну квартиру жилою площею 17,07 кв. м, 5 поверх, квартира АДРЕСА_4 .
З довідки відділу обліку проживання фізичних осіб управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР №14/5-8522 від 31.07.2020 року вбачається, що за адресою: АДРЕСА_3 , був зареєстрований ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , з 02.02.1973 року по ІНФОРМАЦІЯ_7 . Склад зареєстрованих осіб на день смерті ОСОБА_4 становить 1 (одна) особа: дружина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована з 02.02.1973 року по 30.07.1996 року.
Відповідно до довідки про склад сім`ї наймача ізольованої квартири та займані ними приміщення, яка видана керівником підприємства по обслуговуванню житла (начальником ЖЕУ 23), у квартирі за адресою Калинова 61/240 мешкають і мають право на житло на момент введення в дію Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» ОСОБА_3 , дружина, та ОСОБА_4 , чоловік.
Листом Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР №6/5-4044 від 10.08.2023 року наведено, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , з 02.02.1973 року по 15.02.1994 року. Склад зареєстрованих осіб на день смерті ОСОБА_4 становить одна особа - дружина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , була зареєстрована з 02.02.1973 року по 30.07.1996 року.
Розпорядженням органу приватизації від 18.10.1993 року №А-1587 квартиру АДРЕСА_1 , передано у приватну власність ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . 
З відповіді від 10.01.2024 року з Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори вбачається, що після померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_6 із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори ніхто не звертався, спадкова справа не відкривалася, свідоцтва про право на спадщину не видавались. Коло осіб, які прийняли спадщину після померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 гр. ОСОБА_4 нотаріусом не встановлено.
Смерть ОСОБА_4 та ОСОБА_3 підтверджується відповідними свідоцтвами про смерть.
З повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян від 04.08.2020 року встановлено, що інформація щодо актового запису про шлюб за параметрами: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відсутня.
В позовній заяві позивачка просила встановити факт реєстрації шлюбу у зв`язку із тим, що в органах реєстрації актів цивільного стану не зберігся відповідний запис про шлюб, проте, ані в позовній заяві, ані в судовому засіданні вона не навела доказів на підтвердження своїх вимог, зокрема про дату реєстрації шлюбу, місце реєстрації, орган, яким такий запис нібито було вчинено, тощо. Позивачка ОСОБА_1 також не надала довідку про неможливість відновлення втрачених документів (ч. 2 ст. 318 ЦПК України).
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, з яким погоджується апеляційний суд, про необґрунтованість позовних вимог через те, що подання як доказів ордеру та інших документів, які видані не органами реєстрації актів цивільного стану, де зазначено, що ОСОБА_7  це дружина, а ОСОБА_4  - чоловік або про те, що зазначені особи складають сім`ю, не є достатніми доказами, тотожними з реєстрацією шлюбу між померлими та не доводять факту реєстрації шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_8 . При цьому, суд першої інстанції правильно вказав, що, оскільки вимоги позову про визнання права власності є похідним від задоволення вимоги про встановлення факту реєстрації шлюбу, тому підстави для визнання за позивачкою права власності в порядку спадкування відсутні.
Апеляційному суду також не надано будь-яких доказів на підтвердження позовних вимог, які мають бути досліджені відповідно до ст. 367 ЦПК України. 
Доводи позивачки ґрунтуються лише на припущеннях. 
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що наведені в апеляційній скарзі доводи про незаконність рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 липня 2024 рокубули предметом дослідження в суді першої інстанції, висновків суду не спростовують, переважно зводяться до незгоди із встановленими судом обставинами, та спрямовані на переоцінку доказів у справі. Апеляційний суд їх відхиляє. 
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Враховуючи наведене, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив судове рішення, яке відповідає вимогам закону.
Підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Крім того, згідно з частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, витрати позивачки по сплаті судового збору, пов`язані з поданням апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 липня 2024 року– без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 13 січня 2025 року.

Судді: