П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
27 грудня 2024 року                                                                                   м. Київ
 
Справа № 939/300/24
Провадження № 22-ц/824/10599/2024
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
                                    судді-доповідача Стрижеуса А. М., 
                                    суддів: Поливач Л. Д., Шкоріної О. І.,
 
сторони:           позивач        Товариство з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика»
відповідач   ОСОБА_1 ,
                                               
розглянувши в порядку письмового провадженнями за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика» адвоката Клименка Тараса Васильовича, на рішення Бородянського районного суду Київської області від 26 березня 2024 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-
 
В С Т А Н О В И В:
 
У лютому 2024 року ТОВ «Бізнес позика» звернулося до Бородянського районного суду Київської області з позовом в якому просить суд стягнути з відповідача до ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № 365445-КС-001 від 29.07.2021 року у розмірі 82 574,59 грн.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 29 липня 2021 року між ТОВ «Бізнес Позика» та ОСОБА_1 укладено договір №365445-КС-001 про надання кредиту, який підписано відповідачкою з використанням одноразового ідентифікатора G-1885. Відповідно до договору відповідачка отримала кредит у розмірі 34000 гривень, шляхом перерахування коштів на її банківську картку. На виконання умов договору відповідачка здійснила часткову оплату за договором на загальну суму 6230,00 грн. Зробивши часткову оплату з метою виконання умов договору, відповідачка вчинила конклюдентні дії щодо визнання договору і, відповідно щодо правомірності вимог позивача за договором про надання кредиту. Внаслідок порушення зобов`язань за кредитним договором відповідачка станом на 09.01.2024 року має заборгованість у розмірі 82574,59 грн. Тому позивач просив стягнути з відповідачки вказану суму заборгованості та понесені судові витрати у розмірі 2422,40 грн.
Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 26 березня 2024 року позов задоволено частково. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» заборгованість за договором № 365445-КС-001 про надання кредиту від 29 липня 2021 року в розмірі 68 530 (шістдесят вісім тисяч п`ятсот тридцять) гривень 00 копійок. та судовий збір у розмірі 2 010 (дві тисячі десять) гривень 39 копійок. В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що з паспорта споживчого кредиту вбачається, що за користування кредитними коштами в межах погодженого сторонами строку кредитування, відповідачка зобов`язалась сплатити проценти лише у розмірі 40760,00 грн. А рішення суду першої інстанції в частині комісії мотивовано тим, що відповідачці встановлено плату за послуги банку, які за законом, за умовами їх надання один раз на місяць, повинні надаватись безоплатно, а позивачем не надано доказів, що такі послуги надавались відповідачці частіше одного разу на місяць, то позовні вимоги в частині стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за комісією є необгрунтованими і задоволенню не підлягають. Так як позов ТОВ «Бізнес Позика» задоволено частково, то суд першої інстанції стягнув з відповідача на користь позивача на відшкодування витрат по сплаті судового збору виходячи з розміру задоволених позовних вимог.
21 травня 2024 року представник ТОВ «Бізнес позика» адвокат Клименко Тарас Васильович подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в обґрунтуванні доводів якої вказує, що посилання судом першої інстанції на постанову Великої палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19 (провадження №14-44цс21) є безпідставним, оскільки в даній справі йде мова про комісію банку за обслуговування кредиту, а не про комісію за надання кредиту, та наголошує на тому, що закон передбачає відповідне право кредитодавця на встановлення комісії за надання кредиту.  Також позивач в частині заборгованості по процентам наголошує на неправильному дослідженні доказів судом першої інстанції, та суми що зазначена в паспорті споживчого кредиту, наполягає на правильності та законності наданого розрахунку заборгованості, та просить скасувати рішення Бородянського районного суду Київської області частково в частині відмови в задоволенні позовних вимог  про стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом та по комісії за надання кредиту, та ухвалити в цій частині нове рішення, згідно з яким стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача грошову суму в розмірі 14 044,59 грн.
Представником відповідача було подано до суду першої інстанції відзив на позовну заяву, в якому вона зазначила, що вважає положення договору про сплату комісії за надання кредиту нікчемною, а умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації несправедливими, наголошуючи на скрутному матеріальному становищі відповідачки.
Відповідачем рішення районного суду не оскаржено.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 15 квітня 2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика» - адвоката Клименка Тараса Васильовича, на рішення Бородянського районного суду Київської області від 26 березня 2024 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика» до ОСОБА_1 и про стягнення заборгованості за кредитним договором.
19 квітня 2024 року матеріали справи № 939/300/24 надійшли до Київського апеляційного суду.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 31 липня 2024 року справу призначено до розгляду без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.
Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Порядок розгляду справи судом апеляційної інстанції встановлено статтею 368 ЦПК України, частина перша якої встановлює, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Ураховуючи те, що справа в силу своїх властивостей є малозначною, розгляд справи Київським апеляційним судом здійснюється в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише 
у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що позивачем оскаржено рішення лише в частині позовних вимог про стягнення відсотків, в задоволенні яких було відмовлено, та комісії за надання споживчого кредиту а тому апеляційний суд не переглядає рішення в частині стягнення тіла кредиту.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Як убачається з матеріалів справи, між ТОВ «Бізнес позика» та  ОСОБА_1 29.07.2021 року було укладено кредитний договір № 365445-КС-001, згідно з яким ОСОБА_1 отримала кредит у сумі 34 000,00 грн., зі сплатою платежу кредиту, процентів за користування кредитом та комісії за надання кредиту. Даний договір підписаний електронним підписом з одноразовим ідентифікатором.
Згідно із пунктом 1 договору, позичальник зобов`язаний повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, на умовах цього договору та Правил надання споживчих кредитів ТОВ «Бізнес позика».
Додатком до позовної заяви є графік платежів, згідно з яким визначено до сплати сума кредиту, проценти за користування кредитом, комісія за надання кредиту, та суму й дату часткового погашення заборгованості відповідачем.
Згідно з Довідками від 29.07.2021 року ТОВ «ФК «Елайєнс» перерахувало на карткових рахунок відповідача  ОСОБА_1 , погоджений в Анкеті клієнта, 10 000,00 грн., та 24 000,00 грн. призначення платежу: Перерахунок коштів ОСОБА_1 згідно кредитного договору № 365445-КС-001 від 29.07.2024 року.
Отже, вище встановленими обставинами справи підтверджується факт укладення між сторонами кредитного договору від 29.07.2024 року.
Разом з тим, будь-яких доказів того, що відповідач повернув кредит та нараховані відсотки у повному розмірі та у строк, передбачений договором, матеріали справи не містять. Натомість у розрахунку заборгованості присутні докази часткового погашення заборгованості ОСОБА_1 у розмірі 6 230,00 грн.
Згідно розрахунку заборгованості станом на 09.01.2024 року заборгованість відповідача перед позивачем на день закінчення строку кредитування становить 82 574,59 грн., з яких: прострочена заборгованість за сумою кредиту становить - 34 000,00 грн.; прострочена заборгованість за сумою відсотків за становить - 45 292,94 грн.; прострочена заборгованість за комісією становить - 3 281,65 грн, з урахуванням часткової сплати відповідачем комісії у розмірі 1 818,35 грн. та відсотків за користування у розмірі 4 411,65 грн.
Станом на день розгляду справи зобов`язання за кредитним договором належним чином ним не виконано.
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним 
і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване судове рішення в частинах відмови в задоволенні вимог про стягнення відсотків та комісії,  зазначеним вимогам закону в повній мірі не відповідає.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб) а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
У відповідності до ч. 1 ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу має бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частинами 1, 2 статті 639 ЦК України встановлено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.
Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно- комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
Згідно зі ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
За приписом ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Частиною першою статті 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, установлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
Разом з тим, особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
Так, пунктами 5, 6, 12 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додається до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір.
Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним із моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Правилами ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» регламентовано, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
З урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст. 205, 207 ЦК України).
Водночас, не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа.
Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.
Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.
При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину тощо) вказується особа, яка створила замовлення.
Аналогічні правові висновки зроблені Верховним Судом, наприклад, у постановах від 12.01.2021 у справі № 524/5556/19 (провадження № 61-16243св20), від 10.06.2021 у справі № 234/7159/20 (провадження № 61-18967св20), які, відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України, суд враховує при виборі і застосуванні норми права до цих спірних правовідносин.
Отже, виходячи з вищенаведених положень законодавства та встановлених обставин справи, зокрема те, що відповідачем не доведено факту належного виконання ним умов кредитного договору , колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у позивача наявні правові підстави для звернення до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Разом з тим, слід зазначити, що відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом законодавства.
Відповідно до ст. ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
За правилами ст. ст. 610, 611 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору, сплата неустойки.
Статтею 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України передбачають, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом ч. 1 ст. 1048 ЦК України зазначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно з положеннями ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Договір є обов`язковим до виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).
Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинне виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).
Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.
Відповідно до вимог частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
При цьому право дострокового повернення означає, що кредитор вимагає виконання зобов`язання до настання строку виконання, визначеного договором.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) зроблено висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).
Вказаний висновок підтверджено Верховним Судом у постанові від 18 січня 2023 року у справі № 686/13446/15 (провадження № 61-18379св21).
Зважаючи на те, що висновок суду першої інстанції не відповідає фактичним обставинам справи, зроблено з неправильним застосуванням норм матеріального права, та невірним застосуванням судової практики Верховного Суду, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Бородянського районного суду Київської області від 26 березня 2024 року підлягає частковому скасуванню з ухваленням у справі нового судового рішення в частині задоволення позовних вимог.
Посилання суду першої інстанції що відповідачці встановлено плату за послуги банку, які за законом, за умовами їх надання один раз на місяць, повинні надаватись безоплатно, а позивачем не надано доказів, що такі послуги надавались відповідачці частіше одного разу на місяць, а також застосування ст. 11 та ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» разом з висновками, що містяться у постанові Великої палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19 (провадження №14-44цс21) є некоректними.
Згідно висновків викладених Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 13.07.2022 року у справі №363/1834/17 (провадження 14-53цс21),  Закон № 1734-VIII (ЗУ Про споживче кредитування)  у редакції, чинній до 19 жовтня 2019 року (дати набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав споживачів фінансових послуг» від 20 вересня 2019 року), до загальних витрат за споживчим кредитом відносив витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту (пункт 4 частини першої статті 1). Цей же пункт з 19 жовтня 2019 року визначив, що до загальних витрат за споживчим кредитом належать витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за супровідні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб.
В цьому висновку Велика Палата Верховного суду зауважує, що згідно п. 8  Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав споживачів фінансових послуг» від 20 вересня 2019 року, що набрав чинності 19 жовтня 2019 року і положення якого зберігають свою чинність на день перегляду рішення суду першої інстанції), пункт 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» виклали в такій редакції, згідно якої до загальних витрат за споживчим кредитом відносять витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту (пункт 4 частини першої статті 1). Цими ж змінами починаючи з 19 жовтня 2019 року визначено у частині другій статті 8 Закону України «Про споживче кредитування», що до загальних витрат за споживчим кредитом належать витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за супровідні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб.
Договір №365445-КС-001 про надання кредиту від 29 липня 2021 року передбачає сплату комісії за надання кредиту у розмірі 5100,00 грн.. Наведені вище приписи ЦК України, Закону України «Про споживче кредитування» у редакції, чинній на момент укладення кредитного договору прямо не вказували на недійсність умови кредитного договору про встановлення комісії за надання кредиту. Станом на час укладення кредитного договору частина перша статті 1 та частина друга статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» передбачали можливість встановлення комісії за отримання (надання) кредиту. 
Судом першої інстанції вірно встановлено, що 29 липня 2021 року між ТОВ «Бізнес Позика» та відповідачкою ОСОБА_1 укладено договір № 365445-КС-001 про надання кредиту (Споживчий кредит. Електронна форма), який підписано електронним підписом позичальника з використанням одноразового ідентифікатора G-1885, відповідно до якого відповідачка отримала кредит у розмірі 34 000 гривень, шляхом перерахування грошових коштів на її банківську картку, строком на 24 тижні (до 13 січня 2022 р.), зі сплатою з фіксованою процентною ставкою 0,86501471, за кожен день користування кредитом, комісія за надання кредиту 5100,00 грн. (а.с.32-46).
Відповідачка умови зазначеного кредитного договору належним чином не виконувала, у зв`язку з чим станом на 09 січня 2024 року має заборгованість у розмірі 82574,59 грн. з яких: 34000,00 грн. - сума прострочених платежів по тілу кредиту, 45292,94 грн. - сума прострочених платежів по процентах, 3281,65 грн. - сума прострочених платежів за комісією (а.с.15-27).
Зміст кредитного договору свідчить, що сторони правочину досягли згоди щодо усіх обставин, які мають істотне значення для укладення такого правочину (сума кредиту, процент за користування ним, строки повернення, розмір щомісячного платежу тощо).
Частиною шостою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено право споживача протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору.
Апеляційний суд враховує, що ОСОБА_1 не скористалася своїм правом щодо відкликання згоди на укладення договору та, навпаки, прийняла виконання умов договору шляхом його підписання та виконання, з отриманням кредиту і з частковим виконанням умов кредитного договору шляхом сплати заборгованості у відповідний період, що нею у відзиві на позовну заяву не заперечувалося.  Позичальник на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та у подальшому виконувала його умови, банк надав позичальнику документи в електронній формі, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо орієнтовної сукупної вартості кредиту, процентної ставки та деталізованого графіку погашення боргу.
Матеріали справи не містять доказів на спростування презумпції правомірності правочину у цілому, зокрема не спростовано, що під час укладення договору про надання споживчого кредиту позичальник діяла свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодилася з його умовами, визначивши при цьому характер правочину і всі його істотні умови, а також отримала кредитні кошти і протягом певного часу виконувала умови кредитного договору.
Доводи, викладені відповідачем у відзиві на позовну заяву, відхиляються апеляційним судом, оскільки у постанові від 11 вересня 2019 року у справі № 6-40цс13 Верховний Суд України зазначив, що «визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині 2 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини 1 статті 3, частина 3 статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві».
У справі, що переглядається відповідачем не надано доказів на підтвердження наявності всіх трьох необхідних умов визнання умов несправедливими згідно статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», у зв`язку із чим обґрунтованими є висновок суду попередньої інстанції про укладення оскаржуваного договору з додержанням норм чинного законодавства.
Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона розумно покладається на них. Ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів, а з метою ухилення від виконання зобов`язань, є неприпустимим (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19). Процентна ставка згідно договору відповідала 0,86501471% на залишок заборгованості (п.1, п.2 договору) та залишалась фіксованою протягом всього періоду нарахування заборгованості. Позичальник жодного разу не проводив платежі на погашення частин залишку по основній сумі кредиту, а лише здійснив перший запланований графіком платіж на сплату відсотків за користування кредитом та комісії за його надання. Всі нарахування заборгованостей у відсотках за користування кредитом відповідали умовам договору - а саме нарахування відсоткової ставки на залишок непогашеної заборгованості.
За змістом п. 1 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» у договорі про споживчий кредит зазначаються орієнтовна реальна річна процентна ставка та орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит, порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися). Кредитодавець вірно зазначив умови договору, згідно чинного на момент укладення договору законодавства України, з якими позичальник ознайомилася та погодилась підписавши договір та протягом певного часу їх виконувала сплативши перший платіж згідно графіку.
Зазначені правовідносини не відносяться до таких, за яких згідно пункту 6 Розділу IV Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» позичальник звільняється від відповідальності за прострочення зобов`язань за кредитним договором, оскільки сплата фіксованих відсотків за користування кредитним договором не відноситься до платежів, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) зобов`язань за таким договором. Сплата відсотків є правомірним видом сплати за користування коштами, а не видом відповідальності за неправомірне користування грошовими активами чи порушення строків їх повернення. Тому апеляційний суд не бере до уваги зазначені перехідні положення.
Суд першої інстанції невірно оцінив наявні в матеріалах справи докази, зазначивши, що з паспорта споживчого кредиту (а.с.28-29) вбачається, що за користування кредитними коштами в межах погодженого сторонами строку кредитування, відповідачка зобов`язалась сплатити проценти у розмірі 40760,00 грн..
Згідно зазначеного паспорту споживчого кредиту сума у розмірі 40 760,00 грн є загальними витратами за кредитом, що включає в себе суму запланованих згідно графіку платежів відсотків за користування кредитом у розмірі 35 660,00 грн., та комісії за надання кредиту у розмірі 5 100,00 грн.. Вказане співпадає з доводами позивача в апеляційній скарзі.
З огляду на встановлені вище обставини та чинну судову практику розрахунок заборгованості у розмірі 82574,59 грн. з яких: 34000,00 грн. - сума прострочених платежів по тілу кредиту, 45292,94 грн. - сума прострочених платежів по процентах, 3281,65 грн. - сума прострочених платежів за комісією (а.с.15-27), є законним та таким що відповідає договору. 
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи зазначене, оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановивши невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу. Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика» - адвоката Клименка Т. В. підлягає задоволенню, рішення Бородянського районного суду Київського районного суду від 26 березня 2024 року підлягає скасуванню з ухвалення нового судового рішення у відповідній  частині незадоволених позовних вимог. 
Відповідно, підлягає скасуванню рішення суду першої інстанції і в частині вирішення питання розподілу судових витрат.
Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Позовні вимоги ТОВ «Бізнес позика» задоволено в повному обсязі.
Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню весь сплачений за подачу позову судовий збір у розмірі 2 422,40 грн.
Водночас з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений за подачу апеляційної скарги судовий збір у сумі 547,54  грн.
Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ч. 1 цієї статті,  судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України  інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача в разі задоволення позову.
При подачі позовної заяви позивачем було сплачено судовий збір у розмірі  2 422,40 грн.
Після перегляду справи в суді апеляційної інстанції позов було задоволено повністю.
При подачі  апеляційної скарги позивачем було сплачено судовий збір у розмірі  547,54 грн.
Керуючись ст. ст. 141,  263,  367,  368, 374, 376,   381, 382, 384 ЦПК України, суд,-
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика» задовольнити.
Рішення Бородянського районного суду Київської області від 26 березня 2024 року у частині незадоволених позовних вимог в частині відмови в стягненні заборгованості по процентам за користування кредитом та комісії, стягнення судового збору скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги ТОВ «Бізнес позика» в цій частині задовольнити.
Стягнути з  ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика» (код ЄДРПОУ 41084239,  місцезнаходження: 01133, місто Київ, бульвар Лесі Українки, будинок 26, офіс 411) заборгованості по процентам за користування кредитом та комісії в сумі 14044,59 грн.
Стягнути з  ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика» (код ЄДРПОУ 41084239,  місцезнаходження: 01133, місто Київ, бульвар Лесі Українки, будинок 26, офіс 411) витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги в сумі 2969,94 грн.
 Постанова Київського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до ВерховногоСуду протягом тридцяти днів з дня вручення такого судового рішення лише з підстав, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
Суддя-доповідач                                                                              А. М. Стрижеус
 
Судді:                                                                                                Л. Д. Поливач
 
                                                                                                                      О. І. Шкоріна