П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

05 березня 2025 р.	м. Одеса	Справа № 420/9516/24	

 	Головуючий в 1 інстанції: Аракелян М.М.                                  Дата і місце ухвалення: 16.12.2024р., м. Одеса                                                                                                    	
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду 
у складі:
головуючого  –   Ступакової І.Г.
суддів            –     Бітова А.І.
–          Лук`янчук О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2024 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправним та скасування наказу, -

В С Т А Н О В И Л А :

В березні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправним та скасування наказу тимчасово виконуючого обов`язки командира військової частини НОМЕР_1 старшого лейтенанта ОСОБА_2 від 27 лютого 2024 року №41 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності».
Також, позивач просив стягнути за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_2 на його користь витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 40000,00 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що з 10.03.2022р. по теперішній час він проходить військову службу у Збройних Силах України та перебуває на посаді головного сержанта військової частини НОМЕР_1 штаб-сержанта. Спірним наказом його незаконно притягнуто до дисциплінарної відповідальності шляхом накладення дисциплінарного стягнення у вигляді зауваження за вчинення дій, що відносяться до малозначних, - у зв`язку з наданням інтерв`ю засобам масової інформації, чим порушено вимоги статті 4 Дисциплінарного статуту ЗС України, в частині обов`язку неухильно виконувати вимоги наказів командирів, та статті 11 Статуту внутрішньої служби ЗС України, в частині беззастережно виконувати накази командирів (начальників). Позивач зазначав, що його притягнуто до відповідальності за наслідками проведеної службової перевірки та без проведення службового розслідування, яке є необхідним для встановлення всіх складових правопорушення, з`ясування причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, а також встановлення ступеня вини особи. ОСОБА_3 , на власному youtube-каналі якого 19.01.2024р. була розміщена бесіда з ОСОБА_1 з приводу підвищення ефективності допомоги Збройним Силам України та вдосконалення системи управління в Збройних силах України в частині застосування безпілотних апаратів наземної та повітряної дії,  не є працівником будь-якого медіа, не відноситься до суб`єктів у сфері онлайн-медіа, тому в даному випадку позивач не міг порушити заборону надання інтерв`ю засобам масової інформації і не міг бути притягнутий до відповідальності за правопорушення, яке не вчиняв. Також, позивач звертав увагу на відсутність шкідливих наслідків, доказів того, що діяння заподіяло чи могло заподіяти будь-якої шкоди фізичним чи юридичним особам, суспільству або державі.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2024 року позов задоволено.
Визнано протиправним та скасовано наказ тимчасово виконуючого обов`язки командира військової частини НОМЕР_1 старшого лейтенанта ОСОБА_2 від 27 лютого 2024 року №41 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності».
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 8000,00 грн.
Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на не правильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить змінити мотивувальну частину рішення від 16.12.2014р. щодо мотивів та підстав задоволення позову, а також стягнути на його користь витрати на правничу допомогу в розмірі 40  000,00 грн. 
В своїй скарзі апелянт зазначає, що задовольняючи позов та скасовуючи спірний наказ відповідача про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності суд першої інстанції обмежився лише формальними підставами – порушенням встановленого порядку притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності та строків накладення дисциплінарного стягнення. Однак, в оскаржуваному рішенні суд не надав правової оцінки твердженням позивача про відсутність у його діях складу дисциплінарного проступку, за який його притягнуто до дисциплінарної відповідальності. Суд усунувся від аналізу відповідності прийнятого військовою частиною НОМЕР_1 наказу нормам ст.ст. 8, 19, 34 Конституції України, ст.302 ЦК України, ч.2 ст.6 Закону України «Про інформацію» та Закону України «Про правовий режим воєнного стану». Скасування наказу від 27 лютого 2024 року №41 лише з формальних підстав ставить позивача у стан правової невизначеності щодо правомірності його поведінки та надає відповідачам можливість в подальшому безпідставно притягати військовослужбовців до дисциплінарної відповідальності за гарантоване Конституцією України право на свободу думки та вільне вираження поглядів та переконань, яке у встановленому порядку не було обмежене. 
Також, апелянт посилається на не правильний розподіл судом першої інстанції судових витрат у справі, зокрема, витрат на професійну правничу допомогу. Зазначає, що понесені ним витрати на правничу допомогу в розмірі 40  000,00 грн. підтверджені належними доказами. Сторонами договору про надання правничої допомоги від 05.03.2024р., укладеного між адвокатським об`єднанням «Паверлекс» та ОСОБА_1 , погоджено фіксовану вартість правничої допомоги, у зв`язку  з чим розмір гонорару не залежить від обсягу послуг і часу, витраченого адвокатом. Докази невідповідності розміру гонорару фактично наданим послугам в матеріалах справи відсутні. Саме по собі зазначення учасником справи про незгоду з розміром витрат без надання відповідних доказів їх не співмірності не є підставою для зменшення їх розміру. 
Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі п.3 ч.1 ст.311 КАС України.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів доходить наступних висновків.
Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 проходить службу на посаді штаб-сержанта, головного сержанта військової частини НОМЕР_1 . 
У період з 08.01.2024р. по 25.01.2024р. ОСОБА_1 перебував у відпустці.
19.01.2024р. позивач мав бесіду з українським ОСОБА_4 , яка була розміщена на власному youtube-каналі блогера. 
Рапортом заступника командира начальника відділення морально-психологічного забезпечення військової частини НОМЕР_2 , полковника ОСОБА_5 доведено до командира в/ч НОМЕР_2 про порушення ОСОБА_1 окремого доручення начальника Генерального штабу Збройних Сил України від 18.07.2022р. №26329/С, розпорядження начальника штабу заступника командира військової частини НОМЕР_3 від 26.07.2022р., розпорядження командира військової частини НОМЕР_4 від 08.08.2023р. №1528/17/3/53, командира військової частини НОМЕР_2 у розпорядженнях від 30.07.2022р. №10/5/585 та від 02.06.2023р. №10/5/707 щодо категоричної заборони особовому складу (всім категоріям військовослужбовців включно з командуванням батальйонів) надавати інтерв`ю засобам масової інформації будь-якої форми власності у будь-який спосіб, зокрема давати оцінку діям командування, застосування військової частини (підрозділу) в бойових діях, розкриття будь-яких елементів місць розташування особового складу (незалежно від того, коли це було), кількісно-якісні показники отриманого озброєння та військової техніки, елементи бойових наказів (розпоряджень), оцінку морально-психологічного стану, кількісно-якісні показники укомплектованості (поповнення, втрати, полон).
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 05.02.2024р. №70 призначено службову перевірку інформації про вчинення правопорушення, з`ясування наявності підстав для службового розслідування, обставин порушення виконавської дисципліни, встановлення вини осіб, які вчинили правопорушення за фактом надання інтерв`ю засобам масової інформації головним сержантом військової частини НОМЕР_1 штаб-сержантом ОСОБА_1 
12.02.2024р. позивачем  надані письмові пояснення, у яких він зазначив, що бесіда з українським блогером стосувалася висвітлення потреб у сфері розвитку безпілотних систем. Будь-якої службової інформації та/або таємної інформації, що охоплює відомості у сфері оборони, економіки, науки і техніки, зовнішніх відносин, державної безпеки та охорони правопорядку, розголошення яких може завдати шкоди національній безпеці України, та які визнані державною таємницею і підлягають охороні державою, а також даних щодо військової техніки чи військовослужбовців, він не розкривав та не розповсюджував. При цьому, блогер ОСОБА_6 не є журналістом або представником жодного медіа (ЗМІ), а веде власний Youtube-канал. 
27.02.2024р. т.в.о. начальника групи розвідки військової частини НОМЕР_1 старшим лейтенантом ОСОБА_7 складено доповідну записку за №270 стосовно результатів проведення службової перевірки. В доповідній записці зазначено, що після перегляду інтерв`ю, наданого 19.01.2024р. ОСОБА_1 засобам масової інформації, встановлено відсутність в його висказуваннях будь-якої суттєвої інформації, що могла би вплинути та/або могла бути використаною для дискредитації Збройних Сил України та/або застосованою для підриву обороноздатності держави взагалі, зокрема відсутні: оцінка дій командування частини; розкриття будь-яких елементів місць розташування особового складу частин; розкриття кількісно-якісних показників отриманого озброєння та військової техніки, елементів бойових наказів (розпоряджень); надання оцінки морально-психологічного стану, кількісно-якісні показники укомплектованості (поповнення, втрати, полон); надання будь-якої службової інформації та/або таємної інформації, що охоплює відомості у сфері оборони, економіки, науки і техніки, зовнішніх відносин, державної безпеки та охорони правопорядку, розголошення яких може завдати шкоди національній безпеці України та які визнані у порядку, встановленому законом, державною таємницею і підлягають охороні державою. Натомість, на підставі окремого доручення начальника Генерального штабу Збройних Сил України від 18.07.2022р. №26329/С, розпорядження начальника штабу заступника командира військової частини НОМЕР_3 від 26.07.2022р., розпорядження командира військової частини НОМЕР_4 від 08.08.2023р. №1528/17/3/53, командира військової частини НОМЕР_2 у розпорядженнях від 30.07.2022р. №10/5/585 та від 02.06.2023р. №10/5/707, встановлено вимогу щодо категоричної заборони особовому складу (всім категоріям військовослужбовців включно з командуванням батальйонів) надавати інтерв`ю засобам масової інформації будь-якої форми власності у будь-який спосіб. Передання інформації групам людей за допомогою інтернету, в т.ч. з використанням сайтів «Fасеbоок» та «YouTube» є розповсюдженням за допомогою ЗМІ. 
У доповідній записці запропоновано притягнути ОСОБА_1 до відповідальності шляхом накладення на нього дисциплінарного стягнення у вигляді «зауваження».
27.02.2024р. т.в.о. командира військової частини НОМЕР_1 видано наказ №41 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності», яким штаб-сержанта ОСОБА_1 , головного сержанта військової частини НОМЕР_1 , за допущення ним дій, що відносяться до малозначних, у зв`язку з наданням інтерв`ю засобам масової інформації, чим порушено вимоги ст.4 Дисциплінарного статуту ЗС України, в частині обов`язку неухильно виконувати вимоги наказів командирів, вимоги ст.11 Статуту внутрішньої служби ЗС України, в частині беззастережно виконувати накази командирів (начальників), притягнуто до дисциплінарної відповідальності шляхом накладення на нього дисциплінарного стягнення у вигляді «зауваження».
Наказ прийнятий на підставі Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України, Порядку проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 21 листопада 2017 року №608, з метою вжиття заходів щодо недопущення подібних випадків в майбутньому та притягнення винних до відповідальності.
В наказі зазначено, що з урахуванням обставин вищезазначене діяння не заподіяло і не могло заподіяти будь-якої шкоди фізичним чи юридичним особам, суспільству або державі. Порушень вимог організації несення військової служби з боку посадових осіб військової частини у ході проведення перевірки не виявлено. Підстави для проведення службового розслідування відсутні.
Не погоджуючись з правомірністю наказу від 27.02.2024р. №41 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» ОСОБА_1 оскаржив його в судовому порядку. 
Суд першої інстанції, задовольняючи позов та скасовуючи спірний наказ відповідача, виходив з того, що оскаржуваний наказ прийнято без проведення службового розслідування, під час якого можливо було встановити всі істотні обставини вчинення позивачем правопорушення, які ставляться йому у провину, в той час як проведення лише службової перевірки не є достатнім, щоб зробити однозначний висновок про вчинення позивачем дисциплінарного порушення. Суд зазначив, що на відміну від службової перевірки висновок службового розслідування суд оцінив би як належний доказ для висновку про вчинення позивачем дисциплінарного проступку. Також, за висновками суду, оскаржуваний наказ прийнятий відповідачем із порушенням строків, встановлених п.86 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999р. №551-XIV.
Висновки суду першої інстанції у відповідній частині сторонами у справі не оскаржено, а тому, на підставі ч.1 ст.308 КАС України, колегія суддів надає правову оцінку висновкам суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 .
Встановивши порушення військовою частиною НОМЕР_1 встановленої законодавством процедури притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності суд дійшов висновку про наявність підстав для скасування наказу від 27.02.2024р. №41, без надання правової оцінки наявності/відсутності в діях позивача складу дисциплінарного проступку. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 стверджує, що суд зобов`язаний був надати правову оцінку його твердженням про відсутність складу дисциплінарного проступку, за який його притягнуто до дисциплінарної відповідальності.
Надаючи правову оцінку таким доводам апелянта колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до статті 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999р. №551-XIV, військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця: додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України, накази командирів; бути пильним, зберігати державну таємницю; додержуватися визначених статутами Збройних Сил України правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство; виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків; не вживати під час проходження військової служби (крім медичного призначення) наркотичні засоби, психотропні речовини чи їх аналоги, а також не вживати спиртні напої під час виконання обов`язків військової служби.
Згідно частини 3 статті 5 Дисциплінарного статуту стосовно кожного випадку правопорушення командир зобов`язаний прийняти рішення щодо необхідності притягнення винного до відповідальності залежно від обставин скоєння правопорушення, ступеня вини, попередньої поведінки порушника та розміру завданих державі та іншим особам збитків, а також з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України «Про оборону України».
Стаття 45 Дисциплінарного статуту передбачає, що у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.
Відповідно до ст.84 Дисциплінарного статуту прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.
Як вбачається з матеріалів справи, при зверненні з даним позовом до суду ОСОБА_1 посилався як на порушенням військовою частиною процедури притягнення його до дисциплінарної відповідальності, так і на відсутність в його діях складу дисциплінарного проступку, за який спірним наказом від 27.02.2024р. №41 до нього застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді зауваження.
Суд врахував відповідні доводи позивача про порушення процедури притягнення його до дисциплінарної відповідальності та дійшов висновку, що їх наявність є достатньою підставою для висновку про незаконність оскаржуваного наказу, оскільки відповідач не провів службового розслідування та, як наслідок, не встановив всі істотні обставини вчинення позивачем правопорушення, які ставляться йому у провину. 
В постанові Верховного Суду у справі №813/1790/18 від 23.04.2020р. зазначено, що виходячи із міркувань розумності та доцільності, деякі вимоги до процедури прийняття акта необхідно розуміти не як вимоги до самого акта, а як вимоги до суб`єктів владних повноважень, уповноважених на їх прийняття.
Так, дефектні процедури прийняття адміністративного акта, як правило, тягнуть настання дефектних наслідків (ultra vires action - invalid act). Разом із тим, не кожен дефект акта робить його неправомірним.
Стосовно ж процедурних порушень, то в залежності від їх характеру такі можуть мати наслідком нікчемність або оспорюваність акта, а в певних випадках, коли йдеться про порушення суто формальні, взагалі не впливають на його дійсність.
Колегія суддів наголошує, що у відповідності до практики Європейського Суду з прав людини, скасування акта адміністративного органу з одних лише формальних мотивів не буде забезпечувати дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості.
Таким чином, ключовим питанням при наданні оцінки процедурним порушенням, допущеним під час прийняття суб`єктом владних повноважень рішення, є співвідношення двох базових принципів права: «протиправні дії не тягнуть за собою правомірних наслідків» і, на противагу йому, принцип «формальне порушення процедури не може мати наслідком скасування правильного по суті рішення».
Межею, що розділяє істотне (фундаментальне) порушення від неістотного, є встановлення такої обставини: чи могло бути іншим рішення суб`єкта владних повноважень за умови дотримання ним передбаченої законом процедури його прийняття.
Колегія суддів вважає, що в даному випадку допущені відповідачем процедурні порушення вплинули на правильність оскаржуваного наказу, оскільки вони мали вплив на його суть. 
Враховуючи специфіку описаного порушення, значення висловлень позивача в ході інтерв`ю з блогером ОСОБА_8 в умовах дії воєнного стану без проведення службового розслідування у складі призначеної комісії, без формулювання відповідних висновків, які ґрунтуються на відомчих розпорядчих актах та встановлених фактичних обставинах, неможливо встановити порушення ОСОБА_1 вимог ст.4 Дисциплінарного статуту ЗС України та ст.11 Статуту внутрішньої служби ЗС України.
Таким чином, у випадку проведення службового розслідування рішення суб`єкта владних повноважень могло б бути іншим.
Фундаментальне порушення - це таке порушення суб`єктом владних повноважень норм права, допущення суттєвої, істотної помилки при прийнятті певного рішення, яке мало наслідком прийняття незаконного рішення.
А відтак, встановлення у даній справі обставин щодо порушення військовою частиною процедури притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності (рішення суду першої інстанції у відповідній частині сторонами у справі не оскаржується) є достатнім для висновку про протиправність наказу військової частини НОМЕР_1 від 27 лютого 2024 року №41 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» без надання правової оцінки наявності чи відсутності в діях позивача складу дисциплінарного проступку.
Як слідує зі змісту апеляційної скарги позивача, подання такої скарги фактично спрямоване на отримання від суду роз`яснень щодо меж та можливості військовослужбовців реалізувати гарантоване Конституцією України право на свободу думки та вільне вираження поглядів та переконань, яке у встановленому порядку в умовах воєнного стану не було обмежене. 
Надання судом відповідних роз`яснень через призму спірних правовідносин не відповідає завданню адміністративного судочинства в розумінні частини першої статті 2 КАС України. 
На думку колегії суддів при постановленні рішення від 16.12.2024р. судом першої інстанції виконано обов`язок щодо ефективного захисту прав ОСОБА_1 . 
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 таких висновків суду не спростовують, а тому підстав для задоволення скарги позивача та зміни мотивувальної частини рішення суду першої інстанції колегія суддів не вбачає.
Щодо розподілу судом першої інстанції судових витрат по справі, зокрема, витрат на правничу допомогу, колегія суддів виходить з наступного.
Згідно з частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Пунктом 1 частини третьої статті 132 КАС України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Статтею 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
За змістом частин сьомої, дев`ятої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Аналіз вищенаведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
Водночас, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.
Приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» від 5 липня 2012 року №5076-VI визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.
На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу в сумі 40 000,00 грн. ОСОБА_1 надав суду:
договір про надання правничої допомоги від 05.03.2024р., укладений між адвокатським об`єднанням «ПАВЕРЛЕКС», в особі голови об`єднання Свиди К.В., та ОСОБА_1 , за умовами якого за надання правничої допомоги Клієнт сплачує Об`єднанню гонорар у безготівковій формі шляхом переказу коштів на банківський рахунок Об`єднання у фіксованому розмірі 40000,00 грн. (сорок тисяч гривень) протягом п`ятнадцяти днів з дати набрання законної сили рішенням суду у справі;
звіт про обсяг наданих адвокатським об`єднанням послуг з надання правничої допомоги Кузаконю М.В. по договору від 05.03.2024 у справі №420/9516/24.
Суд першої інстанції дійшов висновку про належне документальне підтвердження понесення позивачем витрат на правничу допомогу. 
Разом з цим, врахувавши заперечення військової частини НОМЕР_1 у відзиві на позовну заяву щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу у заявленому розмірі, суд першої інстанції дійшов висновку про неспівмірність заявлених до відшкодування коштів із розглядом даної справи та стягнув з відповідача на користь ОСОБА_1 8000,00 грн. витрат на правову допомогу.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення на користь позивача понесених останнім витрат на професійну правничу допомогу в сумі 8000,00 грн., оскільки, на думку суду, таке відшкодування є справедливим і обґрунтованим, а також співмірним зі складністю справи.
У постановах Верховного Суду від 28.04.2023р. по справі №640/8003/20, від 25.05.2023р. по справі №440/7120/20, від 20.06.2023р. по справі №280/5922/21 викладено правову позицію, згідно якої визначаючись із відшкодуванням понесених витрат на правничу допомогу, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
У постанові Верховного Суду від 17.05.2023р. по справі №560/3073/20 зазначено, що судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим, суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (заява №71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (заява №72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява №66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Lavents v. Latvia» (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.
Таким чином, суд під час вирішення питання щодо розподілу судових витрат зобов`язаний оцінити рівень витрат на правничу допомогу обґрунтовано у кожному конкретному випадку за критеріями співмірності необхідних і достатніх витрат, а не зобов`язаний стягувати з відповідача на користь позивача будь-який розмір витрат на правничу допомогу лише з тих підстав, що за умовами договору розмір гонорару є фіксованим. 
Варто зазначити, що стягнення витрат у заявленому розмірі становитиме надмірний тягар для відповідача, який в умовах воєнного стану покликаний здійснювати заходи щодо забезпечення обороноздатності країни.
Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. 
З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, тому постанова суду апеляційної інстанції, відповідно до ч.5 ст.328 КАС України, в касаційному порядку оскарженню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст.315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, колегія суддів, -          
П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2024 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

                                                         Повний текст судового рішення виготовлений 05 березня 2025 року.

Головуючий:                                                                                                                     І.Г. Ступакова

Судді:                                                                                                                                А.І. Бітов

                                                                                                                                        О.В. Лук`янчук