ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/3736/24                                                               Суддя (судді) першої інстанції: Горобцова Я.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  29 січня 2025 року                                                                                            м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого судді                                                                   Ганечко О.М.,
суддів                                                                                    Василенка Я.М.,
                                                                                          Кузьменка В.В.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Верховного Суду на рішення Київського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Верховного Суду, Державної казначейської служби України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

 У С Т А Н О В И В :

До Київського окружного адміністративного суду звернулась з позовною заявою ОСОБА_1 до Верховного Суду, Державної казначейської служби України, в якій позивач просила суд:
- визнати протиправними дії Верховного Суду щодо нарахування та виплати винагороди судді Верховного Суду із застосуванням обмежень, встановлених положеннями частини першої, третьої статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» у редакції Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020 № 553-ІХ;
- зобов`язати Верховний Суд нарахувати та виплатити ОСОБА_1 винагороду судді за період з 18.04.2020 по 27.08.2020 у розмірі 912837,38 грн з відрахуванням обов`язків податків і зборів;
- допустити до негайного виконання рішення суду в межах суми стягнення суддівської винагороди за один місяць.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Указом Президента України від 10.11.2017 № 357/2017 позивача призначено посаду судді Верховного Суду у Касаційний адміністративний суд. Зазначено, що у період з 18.04.2020 по 28.08.2020 вона отримувала суддівську винагороду у меншому розмірі, з урахуванням обмежень, які встановлено Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020 № 553-ІХ, а не статтею 130 Конституції України та статтею 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», що призвело до зменшення її розміру і, відповідно, порушення прав позивачки. 
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2024 року адміністративний позов задоволено.
Визнано протиправними дії Верховного Суду щодо нарахування та виплати винагороди судді Верховного Суду із застосуванням обмежень, встановлених положеннями частини першої, третьої статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» у редакції Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020 № 553-ІХ.
Зобов`язано Верховний Суд здійснити нарахування та виплатити ОСОБА_1 суддівську винагороду за період з 18.04.2020 по 27.08.2020 у розмірі 912837 (дев`ятсот дванадцять тисяч вісімсот тридцять сім) гривень 38 копійок з відрахуванням обов`язкових податків і зборів.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, Верховний Суд подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, при цьому, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору. 
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 26.11.2024 відкрито апеляційне провадження та призначено апеляційну скаргу до розгляду в порядку письмового провадження на 29.01.2025.
  Дану справу розглянуто в порядку письмового провадження, оскільки, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Виконуючи вимоги процесуального законодавства, колегія суддів ухвалила продовжити строк розгляду апеляційної скарги, згідно норм ст. 309 КАС України.
Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року включно, позивачу було виплачено суддівську винагороду в обмеженому розмірі, згідно зі ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» - у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня 2020 року.
Згідно довідки Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 14.07.2023 № 161, загальна сума обмеження суддівської винагороди позивача за період з 18.04.2020 по 27.08.2020, становить 912837,38 грн.
Вважаючи дії відповідача протиправними, позивач звернулася до суду з даним позовом.
Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що: 
- будь-які обмеження судової винагороди не можуть бути застосовані іншими нормативно-правовими актами, окрім Закону України «Про судоустрій і статус суддів». при нарахуванні та виплаті суддівської винагороди відповідач мав керуватися виключно Законом №1402-VIII, при цьому, застосування статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» прямо суперечить статті 130 Конституції України;
- Рішенням Конституційного Суду України від 28.08.2020 №10-р/2020     зазначено про необхідність компенсувати відповідними виплатами, встановленні обмеження суддівської винагороди;
- Верховний Суд, який здійснює фінансове забезпечення своєї діяльності, у межах повноважень, установлених законом, має здійснити фінансування виплати належної позивачу суддівської винагороди.
Натомість, апелянт вважає вказані висновки суду першої інстанції помилковими та необґрунтованими, позаяк: 
- у період з 18.04.2020 до 28.08.2020 положення частини першої, третьої статті 29 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» (у редакції Закону № 553-ІХ) були чинними і на підставі них здійснювалось нарахування та виплата позивачу суддівської винагороди;
- те, що в подальшому рішенням Конституційного Суду України від 28.08.2020                      № 10-/2020 визнано такими, що не відповідають Конституції України положення ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», не може вплинути на визначення правомірності дій відповідача у спірних відносинах, оскільки рішення Конституційного Суду України не мають ретроспективної дії.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.
Статтею 130 Конституції України, визначено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.
Так, частиною 1 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», визначено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до норм частини 2 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.
Колегія суддів наголошує на тому, що питання суддівської винагороди визначені виключно Законом України «Про судоустрій і статус суддів», що узгоджується з приписом частини другої статті 130 Конституції України, в силу якої розмір суддівської винагороди встановлюється виключно Законом України «Про судоустрій і статус суддів», тому обмеження суддівської винагороди не можуть бути застосовані іншими нормативно-правовими актами, зокрема і Законом України «Про Державний бюджет» на відповідний рік, окрім Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
Так, 18.04.2020 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020 року №553-ІХ, яким Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» доповнено статтею 29, відповідно до якої встановлено, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01.01.2020. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.
Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, судцям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосудця, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті).
Однак, як правильно звернув увагу суд першої інстанції, Законом №553-IX, як і будь-яким іншим діючим нормативно-правовими актами, не скасовані та не внесені зміни в чинні норми права, передбачені: частиною першою статті 135 Закону № 1402-VIII (визначає, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами); статтею 130 Конституції України (визначає, що розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій).
Таким чином, є цілком обґрунтованим висновок суду першої інстанції, при нарахуванні та виплаті суддівської винагороди позивачу, відповідач мав керуватися виключно Законом № 1402-VIII, при цьому, застосування статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» прямо суперечить статті 130 Конституції України.
Відповідно до частини 1-4 статті 7 КАС України, суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України. У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України. Якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії. У такому випадку суд після винесення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, що віднесено до юрисдикції Конституційного Суду України.
До того ж, рішенням Конституційного Суду України від 28.08.2020 року №10-р/2020     у справі №1-14/2020(230/20) визнано такими, що не відповідають     Конституції України     (є неконституційними), положення: частин першої, третьої статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14.11.2019 № 294-ІХ зі змінами; абзацу дев`ятого пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020 року № 553-ІХ.
Отже, положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14.11.2019 року № 294-ІХ зі змінами, Закону України Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020 року № 553-ІХ, визнані неконституційними та втрачають чинність з дня     ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Також, Рішенням Конституційного Суду України від 28.08.2020 року №10-р/2020     зазначено про необхідність компенсувати відповідними виплатами, встановленні обмеження суддівської винагороди.
У пункті 4 мотивувальної частини зазначеного Рішення Конституційний Суд України наголосив на тому, що скасування чи зміна законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить статті 6, частині другій статті 19, статті 130 Конституції України.
Щодо доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що Закон України № 553-ІХ від 13.04.2020 про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» щодо зменшення розміру виплати суддівської винагороди не відповідає нормам Конституції України, а тому, не може бути застосований до визначення розміру виплати суддівської винагороди, з огляду на що, дії відповідача та, як наслідок, зменшення нарахування і виплати суддівської винагороди за період, зокрема за період з квітня по серпень 2020 року, є протиправними. Відтак, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що невиплата позивачу суддівської винагороди в повному обсязі пов`язана із діяльністю Верховного Суду, як суб`єкта владних повноважень, бездіяльністю якого порушено права позивача.
Наведене підтверджується ст. 148 Закону № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів», який визначає засади фінансування судів. Де, вказано, що фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.
Видатки загального фонду Державного бюджету України на утримання судів належать до захищених статей видатків Державного бюджету України.
Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснюють: 1) Верховний Суд - щодо фінансового забезпечення його діяльності; 1-1) вищий спеціалізований суд - щодо фінансового забезпечення його діяльності; 2) Державна судова адміністрація України - щодо фінансового забезпечення діяльності всіх інших судів, діяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України, Служби судової охорони та Державної судової адміністрації України; 3) Вища рада правосуддя - щодо фінансового забезпечення її діяльності.
Функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління Державної судової адміністрації України.
Отже, Верховний Суд, який здійснює фінансове забезпечення своєї діяльності, у межах повноважень, установлених законом, має здійснити фінансування виплати належної позивачу суддівської винагороди.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає цілком обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, а доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують висновків суду першої інстанції та не є підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду першої інстанції.
Згідно з приписами ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
У відповідності до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та прийнято судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, з огляду на що, рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.          
Керуючись ст. ст. 243, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 - 331 КАС України, суд,

       
П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Верховного Суду - залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена з підстав, визначених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя                                                            О.М. Ганечко 

Судді                                                                                Я.М. Василенко
                                                                                          
                                                                                          В.В. Кузьменко