ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/31832/23                                                                       Головуючий у 1 інстанції: Панова Г.В.
                                                                                  Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  25 лютого 2025 року                                                                                        м. Київ
  Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Судді-доповідача                                    Вівдиченко Т.Р.
Суддів                                                      Аліменка В.О.
                                                                 Ключковича В.Ю.
За участю секретаря                               Кузьмука Б.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київської області про визнання протиправним та скасування рішення, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київської області (далі - ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області), в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення №692 від 27.06.2023 ЦМУ ДМС України у м. Києві та Київській області щодо громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про скасування дозволу на імміграцію в Україну.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2024 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.
Не погодившись із рішенням суду, позивач - ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
Зокрема, апелянт вказує, що  ОСОБА_1 , перебуваючи на території України тривалий час жодного разу не порушував адміністративне чи кримінальне законодавство України та не притягувався до відповідальності (станом на теперішній час не викликався, з будь-яких причин, до будь-яких правоохоронних органів, не перебуває в статусі підозрюваного чи обвинуваченого у вчиненні будь-яких кримінальних правопорушень). Також, на переконання апелянта, відповідач не врахував ті обставини, що у позивача родина мешкає в Україні, діти є громадянами України, а сам позивач є приватним підприємцем та відповідальним платником податків з 2015 року, має у власності квартиру в м. Києві та реєстрацію проживання в даній квартирі. Апелянт зазначає, що відповідач під час прийняття рішення про скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну від 27.06.2023 №692, діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені законодавством, необґрунтовано, без урахування всіх обставин, що мають значення для його прийняття, а тому заявлені позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
04 листопада 2024 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від відповідача - Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київської області надійшов відзив на апеляційну скаргу, яким підтримує позицію суду першої інстанції.
11 лютого 2025 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від представника ОСОБА_1 - Хачатурова Дмитра Костянтиновича надійшла заява про відкладення розгляду справи, у зв`язку з його участю у слідчих та процесуальних діях в СУ ГУНП у м. Києві.
Протокольною ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 11 лютого 2025 року вищевказане клопотання представника позивача задоволено, розгляд справи відкладено на 25 лютого 2025 року о 15:10 год.
25 лютого 2025 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від представника ОСОБА_1 - Хачатурова Дмитра Костянтиновича повторно надійшло клопотання про відкладення судового засідання, у зв`язку з його участю в іншому судовому засіданні (Голосіївський районний суд м. Києва), при цьому, доказів не надано суду апеляційної інстанції.
Оскільки, відсутні докази участі представника ОСОБА_1 - Хачатурова Дмитра Костянтиновича в судовому засіданні Голосіївського районного суду м. Києва,  враховуючи, що розгляд справи за клопотанням представника позивача вже відкладався, а явка сторін в судове засідання суду апеляційної інстанції обов`язковою не визнавалась, колегією суддів у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи відмовлено.  
Згідно ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції,  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Республіки Азербайджан (РНОКПП НОМЕР_1 ) проживає в Україні, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та, згідно даних з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, має статус фізичної особи-підприємця.
ОСОБА_1 з 2008 року одружений з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ), уродженкою Азербайджанської Республіки, яка має посвідку на постійне проживання № НОМЕР_3 від 15.02.2017.
Також, ОСОБА_1 має трьох дітей: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_5 , які, згідно з рішеннями ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області, набули громадянства України.
Під час розгляду матеріалів справи ОСОБА_1 про надання йому дозволу на імміграцію встановлено, що 11.10.2007 позивач звернувся до Переяслав-Хмельницького МРВ УМВС України в Київській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну, на підставі п. 4 ч. 2 ст. 4 Закону, як особа, яка є повнорідним братом громадянина України (брат - громадянин України ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , свідоцтво про народження серії НОМЕР_4 видане 22.06.1976, серії НОМЕР_5 видане 01.02.2005, паспорт громадянина України серії НОМЕР_6 виданий 16.06.2007 Вишгородським РВ ГУМВС України в Київській області).
29 листопада 2007 року ВГІРФО ГУМВС України в Київській області прийнято рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію в Україну, на підставі п. 4 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію».
20 червня 2023 року до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області з Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України (далі - ДСР НП України) надійшло подання від 07.06.2023 № 7282/55/01-2023 про скасування дозволу на імміграцію в Україну, посвідки на постійне проживання громадянину Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Зі змісту вищевказаного подання вбачається, що ДСР НП України, згідно п. 1 ст. 1, п.п. 1-3 ст. 2, п. п. 1, 2 п. 1 ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію», Стратегії боротьби з організованою злочинністю, схваленої розпорядженням Кабінету Міністрів України від 16.09.2020 № 1126-р, в умовах складного безпекового середовища навколо України та криміногенної ситуації всередині держави, за результатами реалізації отриманої оперативної інформації встановлено, що позивач, якого документовано посвідкою на постійне проживання № НОМЕР_7 , прибув в Україну з метою створення суспільно-небезпечної організованої злочинної групи для організації вчинення тяжких та особливо тяжких кримінальних правопорушень, зокрема, вбивств осіб, що приймали участь у відбитті російської агресії, а також, публічних діячів на території України.
На підставі висновку за результатами розгляду подання про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 27.06.2023, рішенням ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області від 27.06.2023 № 692, позивачу на підставі п. 3 та 4 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію» скасовано дозвіл на імміграцію в Україну, виданий 29.11.2007.
Також, 27.06.2023 рішенням ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області                                 № 80102500072259/692/1 скасовано позивачу посвідку на постійне проживання на підставі п. п. 1 п. 64 Порядку від 25.04.2018 № 321.
Не погоджуючись із рішенням про скасування дозволу на імміграцію в Україну, позивач звернувся до суду позовом.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно ч. 2  ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Частиною першою статті 26 Конституції України передбачено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України.
Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначає Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 № 3773-VI (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Статтею 1 вищевказаного Закону закріплено, що  іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.
Іноземці та особи без громадянства, які постійно проживають в Україні, - іноземці та особи без громадянства, які отримали посвідку на постійне проживання, якщо інше не встановлено законом;
Частиною 1 статті 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.
Умови та порядок імміграції в України іноземців та осіб без громадянства, регулюється Законом України від 07 червня 2001 року № 2491-III «Про імміграцію» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до статті 1 даного Закону, імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.
Іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.
Дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.
Згідно статті 4 Закону України «Про імміграцію», дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.
Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів: 1) діячі науки та культури, імміграція яких відповідає інтересам України; 2) висококваліфіковані спеціалісти і робітники, гостра потреба в яких є відчутною для економіки України; 3) особи, які здійснили іноземну інвестицію в економіку України іноземною конвертованою валютою на суму не менше 100 (ста) тисяч доларів США; 4) особи, які є повнорідними братом чи сестрою, дідом чи бабою, онуком чи онукою громадян України; 5) особи, які раніше перебували в громадянстві України; 6) батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти; 8) особи, які безперервно проживали на території України протягом трьох років з дня встановлення їм статусу особи, яка постраждала від торгівлі людьми; 9) особи, які прослужили у Збройних Силах України три і більше років.
Дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається: 1) одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України;  2) особам, які є опікунами чи піклувальниками громадян України, або перебувають під опікою чи піклуванням громадян України; 3) особам, які мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням; 4) особам, імміграція яких становить державний інтерес для України; 5) закордонним українцям, подружжям закордонних українців, їх дітям у разі їх спільного в`їзду та перебування на території України; 6) особам без громадянства, які проживали на території України на підставі посвідки на тимчасове проживання протягом двох років з дня визнання їх особами без громадянства.
У відповідності до частини 1 статті 10 Закону України «Про імміграцію», дозвіл на імміграцію не надається: 1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку; 2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено; 3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я; 4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи; 5) особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України; 6) в інших випадках, передбачених законами України.
Статтею 12 Закону України «Про імміграцію» передбачено підстави для скасування дозволу на імміграцію.
Так, згідно приписів даної статті, дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо:
1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність;
2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили;
3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні;
4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України;
5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;
6) в інших випадках, передбачених законами України.
Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 року № 1983 (із змінами і доповненнями) (далі також - Порядок № 1983).
Відповідно до норм пункту 21 Порядку № 1983, дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу. Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.
Як вбачається з матеріалів справи, підставою для прийняття ЦМУ ДМС України у м. Києві та Київській області оскаржуваного рішення №692 від 27.06.2023 про скасування дозволу на імміграцію в Україну стало подання Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України від 07.06.2023 № 7282/55/01-2023 про скасування дозволу на імміграцію в Україну, посвідки на постійне проживання громадянину Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 81-82).
У даному поданні Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України зазначено, що, згідно п. 1 ст. 1, п. п. 1-3 ст. 2, п. п. 1, 2 п. 1 ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію», Стратегії боротьби з організованою злочинністю, схваленої розпорядженням Кабінету Міністрів України від 16.09.2020 № 1126-р, в умовах складного безпекового середовища навколо України та криміногенної ситуації в середині держави, за результатами реалізації отриманої оперативної інформації встановлено громадянина Республіки Азербайджан ОСОБА_1 , якого документованого посвідкою на постійне проживання № НОМЕР_7 , який прибув в Україну з метою створення суспільно-небезпечної організованої злочинної групи для організації вчинення тяжких та особливо тяжких кримінальних правопорушень, зокрема вбивств осіб, що приймали участь у відбитті російської агресії, а також публічних діячів на території України.
Згідно пункту 22 Порядку № 1983, для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України "Про імміграцію", що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.
У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України "Про імміграцію", що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу. 
Відповідно до пункту 23 Порядку № 1983, ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення. Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.
За приписами п. 24 Порядку № 1983, рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до статті 13 Закону України «Про імміграцію». Копія рішення надсилається Держприкордонслужбі.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що інформація викладена у поданні Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України від 07.06.2023 № 7282/55/01-2023, є підставою для скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну, на підставі норм п. п. 3 та 4 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію».
Так, апелянт стверджує, що ОСОБА_1 , перебуваючи на території України тривалий час, жодного разу не порушував адміністративне чи кримінальне законодавство України та не притягувався до відповідальності (станом на теперішній час не викликався, з будь-яких причин, до будь-яких правоохоронних органів, не перебуває в статусі підозрюваного чи обвинуваченого у вчиненні будь-яких кримінальних правопорушень).
З даного приводу, колегія суддів зазначає наступне.
Матеріали справи свідчать, що 06 грудня 2023 року ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області звернулося до заступника начальника Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України Дениса Лисенка з листом № 8010.9.2-47586/80.1-23, в якому просило надати додаткову інформацію відносно ОСОБА_1 , яка наявна у Департаменті стратегічних розслідувань Національної поліції України.
Листом від 11 грудня 2023 року № 16793/55/03-2023 Департамент стратегічних розслідувань Національної поліції України повідомив міграційний орган про те, що 28.09.2023 ОСОБА_1 заочно повідомлено про підозру у вчиненні замаху на вбивство, вчинене групою осіб із застосуванням вогнепальної зброї, відповідальність за що передбачена ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 15, п. п. 6, 11, 12,     ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 263 Кримінального Кодексу України (а.с. 107-109).
Також, відповідача повідомлено про те, що ОСОБА_1  оголошений у розшук, як особа, що переховується від органів досудового розслідування, на підтвердження чого до листа додано витяг з бази МВС України.
Враховуючи викладене, в листі Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України від 11.12.2023 № 16793/55/03-2023 повідомлено, що громадянин Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 , ( ОСОБА_1 ) ІНФОРМАЦІЯ_1 , становить загрозу охорони громадського порядку, а також охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні.
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що позивачем не надано ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції жодних доказів оскарження дій/рішень правоохоронних органів, пов`язаних з повідомленням про підозру та оголошення його у розшук.
З огляду на вищезазначене, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що відповідач, приймаючи спірне рішення про скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну, діяв в межах відповідних приписів чинного законодавства, а саме, п. 3 та 4 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію», адже застосовані відповідачем приписи надають можливість передбачити настання правових наслідків у вигляді скасування дозволу на імміграцію у випадку, якщо дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні.
Щодо доводів апелянта про те, що скасування дозволу на імміграцію в Україну негативно впливає на його життя, оскільки, його родина мешкає в Україні, діти є громадянами України, а він сам є приватним підприємцем та платником податків з 2015 року, має у власності квартиру в м. Києві та реєстрацію проживання в даній квартирі, слід зазначити наступне.
Так, прийняття рішень, вчинення дій пропорційно, зокрема, з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямовані ці рішення (дії), є критерієм, який слідує з принципу пропорційності (адекватності). Дотримання принципу пропорційності особливо важливе при прийнятті рішень або вжитті заходів, які матимуть вплив на права, свободи та інтереси фізичних та юридичних осіб.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Згідно з правовою позицією ЄСПЛ, що неодноразово відображалася у рішеннях ЄСПЛ, зокрема, у справі ABUHMAID v. UKRAINE (заява №31183/13) від 12.01.17р., необхідно наголосити, що держави користуються певною свободою розсуду, коли йде мова про встановлення умов потрапляння іноземців на її територію та їх проживання там (див. Osman v. Denmark, no. 38058/09, § 54, 14 червня 2011), і відсутні підстави для висновку про те, що відповідні умови в Україні очевидно необґрунтовані або свавільні. З цього приводу Суд зазначає, що Конвенція не гарантує право іноземців потрапити або мешкати у конкретній країні. Також нею не гарантуються право отримати певний вид дозволу на проживання (див. Aristimuno Mendizabal v. France, no 51431/99, §§ 65-66, 17 січня 2006), п. 121, http://hudoc.echr.coe.int/eng?i=001-170285).
У рішенні по справі «Тетяна Жданок проти Латвії» (case of Zdanoka v. Latvia) встановлено, що «для того, щоб гарантувати стабільність та ефективність демократичної системи, від держави може вимагатись вжиття специфічних заходів. У той же час, демократія є поняттям, заснованим на компромісі, що вимагає різних поступок з боку окремих осіб, які повинні інколи бути готові обмежити деякі із своїх свобод так, щоб забезпечити більшу стабільність держави у цілому. Однак, щоразу, коли держава має намір послатись на принцип «демократії, здатної себе захистити» для виправдання свого втручання у права людини, вона повинна уважно оцінити обсяг і наслідки такого заходу, а також те, чи дотриманий баланс між вимогами захисту демократичного суспільства, з одного боку, та захисту прав людини - з іншого» (рішення Великої палати, 2006 р.).
Слід зазначити, що бажання зберегти свої сімейні права та дотримуватися прав та законних інтересів дитини/дітей, покладає саме на цю особу передбачені діючим законодавством обов`язки. 
В свою чергу, вказані права не можуть бути реалізовані шляхом незастосування державними органами до цієї особи наслідків незаконного перебування в Україні, чи дій всупереч діючого законодавства України.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що саме по собі проживання особи на території України протягом тривалого часу та факт наявності дружини та дітей не означає автоматично, що особа абсолютно захищена від примусового повернення до країни походження міркуваннями збереження її приватного життя, внаслідок зобов`язань держави,   відповідно до статті 8 Конвенції.
Враховуючи вищезазначене, беручи до уваги інформацію, викладену в листі Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України від 11.12.2023 № 16793/55/03-2023, колегія суддів вважає, що апелянтом не доведено протиправності дій відповідача при прийнятті оскаржуваного рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну, а тому, судом першої інстанції обґрунтовано відмовлено у задоволенні позовних вимог.
Решта доводів та заперечень апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують.
Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та відсутність правових підстав для їх задоволення.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених  статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2  ст. 77 КАС України).
При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Відповідно до ч. 3  ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 243, 250, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.  

Суддя-доповідач                                                                      Вівдиченко Т.Р.          

Судді                                                                                           Аліменко В.О.

                                                                                                    Ключкович В.Ю.

Повне судове рішення складено 28.02.2025 р.