ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 грудня 2024 р. 	Справа № 480/11232/23	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Жигилія С.П.,
Суддів: Спаскіна О.А. ,  Перцової Т.С. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 13.08.2024 (суддя Соп`яненко О.В.; м. Суми) по справі № 480/11232/23
за позовом   ОСОБА_1     
до  Військової частини НОМЕР_1                         
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (надалі також - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (надалі також  - відповідач) в якому просив суд:
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахуванпя та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.03.2023 по 11.10.2023 включно;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.03.2023 по 11.10.2023  включно, виходячи з грошового забезпечення за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню.
Сумський окружний адміністративний суд рішенням від 13 серпня 2024 року задовольнив позов ОСОБА_1 .
Визнав протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахуванпя та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.03.2023 по 11.10.2023 включно;
Стягнув з Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні 83 632,86 грн. 
Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на його ухвалення з порушенням судом норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 13.08.2024 та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги відповідач зазначає, що під час прийняття судового рішення на користь позивача судом були проігноровані фактори, які відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року по справі № 761/9584/15-ц здатні вплинути на суму грошової компенсації у порядку ст. 117 КЗпП України. З посиланням на висновки Великої Палати Верховного Суду викладені в постанові від 26.06.2019 року по справі № 761/9584/15-ц та висновки Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду, викладені в постанові від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19, відповідач вважає, що з урахуванням часу, через який звернувся позивач з цим позовом, розмір стягнення підлягає додатковому зменшенню. 
Крім того, відповідач зазначає, що  при звільненні з військової служби позивачу було виплачено в травні 2021 року 321974,05 грн., а в червні 2021 виплачено грошову компенсацію за неотримане речове майно в сумі 110420,03 грн. Однак судом першої інстанції не враховано ці суми при визначені суми середнього заробітку, яка підлягає стягненню з відповідача. Також відповідач зазначає, що суд першої інстанції при винесені рішення від 13.08.2024 року рахував середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 28.03.2023 по 11.10.2023, хоча враховуючи положення ст.117КЗпП України воно має обмежуватись 6 місячним терміном з моменту звільнення. Отже, з урахуванням наведених факторів, з урахуванням принципів добросовісності, розсудливості, розумності і справедливості, відповідач вважає, що позовні вимоги щодо стягнення із НОМЕР_4 прикордонного загону Державної прикордонної служби України середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні із військової служби з моменту виключення із списків особового складу є необґрунтованими та безпідставними.
Позивач не реалізував своє процесуальне право подання відзиву на апеляційну скаргу. Відповідно до ч. 4 ст. 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Враховуючи подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження, справа розглядається в порядку письмового провадження, відповідно до приписів п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, за наявними у ній матеріалами.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши, в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити, з таких підстав. 
Судом встановлено, що позивач проходив військову службу у ВЧ НОМЕР_1 та наказом відповідача від 14.05.2021 № 204-ОС його звільнено з військової служби.
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 03.03.2023 у справі №         480/8562/22 зобов`язано відповідача виплатити позивачу середній заробіток за період з 15.05.2021 по 22.12.2022.
На виконання рішення Сумського окружного адміністративного суду від 01.02.2023 у справі № 480/5139/22 відповідачем 28.03.2023 виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 у сумі 43855,24 грн.
          Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 12.10.2023 року у справі №480/3427/23 зобов`язано відповідача виплатити позивачу середній заробіток за період з 23.12.2022 по 27.03.2023.
Разом з цим відповідачем не було виплачено індексацію грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 14.05.2021.
12.10.2023 на виконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 25.09.2023 у справі №480/5139/22 відповідачем виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 14.05.2021 у сумі 169041,46 грн.
Позивач вважає, що таким чином відповідачем затримано виплату індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 14.05.2021 на виконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 25.09.2023 у справі №480/5139/22 понад період затримки виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 виплаченої 28.03.2023 на виконання рішення Сумського окружного адміністративного суду від 01.02.2023 у справі №480/5139/22.
Позивач вказує, що оскільки крайня дата періоду який розглядався в суді щодо виплати позивачу середнього заробітку у справі №480/3427/23 це 27.03.2023, а остаточну виплату індексації грошового забезпечення відповідачем здійснено 12.10.2023, то відповідачем додатково затримано розрахунок при звільненні з 28.03.2023 по 11.10.2023.
Ухвалюючи рішення в частині задоволених позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для визнання протиправною бездіяльності ВЧ НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.03.2023 по 12.10.2023.
Визначаючись з розміром середнього заробітку, що підлягає стягненню на користь позивача, суд першої інстанції врахував, що з 19.07.2022 набрав чинності Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" № 2352-IX від 01.07.2022, яким положення статті 117 КЗпП України викладено в новій редакції та встановлено обмеження, згідно з якими виплати працівникові його середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку здійснюються не більш, як за шість місяців, та дійшов висновку, що сума, яка підлягає відшкодуванню позивачу, з урахуванням статті 117 КЗпП України, становить: 462,06 грн. (середньоденна заробітна плата позивача) * 181 (період, що становить 6 місяців (181 календарних дні) = 83 632,86 грн.
Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, враховуючи межі перегляду, передбачені ст. 308 КАС України, апеляційний суд зазначає таке.
Згідно статті 25 Закону України "Про Державну прикордонну службу України" від 03.04.2003 №661-IV держава забезпечує соціальний захист особового складу Державної прикордонної служби України відповідно до Конституції України, цього Закону та інших актів законодавства.
Військовослужбовці Державної прикордонної служби України користуються правовими і соціальними гарантіями відповідно до Закону України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", цього Закону, інших актів законодавства.
Соціальний захист працівників Державної прикордонної служби України забезпечується на загальних підставах відповідно до законодавства про працю, якщо інше не передбачено трудовим договором.
Відповідно до статті 1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" № 2011-XII від 20.12.1991(далі - Закон № 2011-XII) соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.
Згідно з абз. 1 ч. 1 і ч. 2 ст. 9 Закону № 2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Варто зазначити, що спеціальним законодавством врегульовано основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей: правове становище осіб, які проходять військову службу у тому числі звільнення з військової служби, а також порядок та умови оплати праці, а саме Законом України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та Положенням про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України.
Однак, вказаними нормативно-правовими актами не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення за час затримки розрахунку.
При цьому, такий порядок встановлений Кодексом законів про працю України (далі -КЗпП України).
Така позиція узгоджується з висновками Верховного Суду в рішенні від 10.10.2019 року у справі №826/4108/15, в якому зазначено, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.
Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. В той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.
Також, відповідно до висновків Верховного Суду України у постанові від 15.09.2015 у справі №21-1765а15, передбачений частиною першою статті 117 КЗпП обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.
Згідно з частиною 1 статті 117 КЗпП України (в редакції, що була чинною до 19.07.2022) встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України (в редакції Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин від 01.07.2022 № 2352-IX, який набрав чинності 19.07.2022), у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
З аналізу вищенаведених законодавчих норм вбачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум.
При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Для захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру.
За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця можливо застосувати відповідальність. 
Однак, вказаною нормою, починаючи з 19.07.2022 (дата набрання чинності Закону № 2352-IX) передбачено обмеження, згідно з яким максимальний період за який можлива виплата середнього заробітку складає 6 місяців.
Колегією суддів встановлено та визнається сторонами по справі, що з 14.05.2021 позивач звільнений з військової служби у військовій частині НОМЕР_1 .
Після звільнення зі служби позивач вже звертався до суду з позовами щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, а саме у зв`язку з невиплатою позивачу грошового забезпечення у належному розмірі, право на отримання якого підтверджено відповідними судовими рішеннями, зокрема, по справах № 480/5140/22 та № 480/5139/22.
Так, рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 03.03.2023 по справі № 480/8562/22 задоволено частково позов ОСОБА_1 .
Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 в рахунок середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 15.05.2021 по 22.12.2022 у розмірі 10 % від суми належної до сплати за цей період.
У задоволенні інших вимог - відмовлено.
Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 14.09.2023 рішення Сумського окружного адміністративного суду від 03.03.2023 по справі № 480/8562/22 - змінено, виклавши абзац другий резолютивної частини рішення в наступній редакції:
"Стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 в рахунок середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 15.05.2021 по 22.12.2022 у розмірі 26,38 % від суми належної до сплати за цей період."
Крім того, рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2023 року  № 480/3427/23, за наслідками розгляду позовної заяви ОСОБА_1 ,  визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23.12.2022 по 27.03.2023.
Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23.12.2022 по 27.03.2023 у розмірі 3555,09 грн.
Таким чином, станом на день звернення до суду з цим позовом щодо стягнення з військової частини НОМЕР_1 середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 28.03.2023 по 11.10.2023, ОСОБА_1 вже реалізував своє право на отримання середнього заробітку відповідно до ст. 117 КЗпП України за період з 15.05.2021 по 27.03.2023. 
При цьому, враховуючи, що період з 19 липня 2022 року по 27 березня 2023 року, за який на користь позивача вже було стягнуто середній заробіток, регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями, колегія суддів вважає, що у суду першої інстанції були відсутні правові підстави для додаткового стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за шість місяців, починаючи з 28.03.2023. 
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для визнання протиправною бездіяльності ВЧ НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.03.2023 по 12.10.2023 та стягнення на його користь середнього заробітку в сумі 83 632,86 грн, адже право позивача на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15.05.2021 по 27.03.2023 (з наступної дати після звільнення зі служби у відповідача та за шість місяців під час дії частини 1 статті 117 КЗпП України (в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" від 01.07.2022 № 2352-IX, який набрав чинності 19.07.2022) вже було захищено в судовому порядку. 
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що позов ОСОБА_1 належить залишити без задоволення.
Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Беручи до уваги вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям постанови про відмову у задоволенні позову.   
Керуючись ст.ст. 229, 241, 243, 250, 308, 310, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - задовольнити.
Рішення  Сумського окружного адміністративного суду від 13.08.2024 по справі № 480/11232/23 - скасувати.
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії - залишити без задоволення . 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		С.П. Жигилій 	
Судді	   	О.А. Спаскін    Т.С. Перцова