ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

06 лютого 2025 року 	м.Суми	

Справа №574/515/23 
Номер провадження 22-ц/816/324/25

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),
суддів -          Криворотенка В. І. ,  Філонової Ю. О. 
за участю секретаря судового засідання – Назарової О.М., 

у присутності:
позивачки ОСОБА_1 та її представника – адвоката Латишевої Валентини Олексіївни,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_2 , яка подана його представником – адвокатом Васютою Дмитром Костянтиновичем, 
на рішення Буринського районного суду Сумської області від 10 травня 2024 року у складі судді Гука, ухваленого в м. Буринь Сумської області, повний текст якого складено 20 травня 2024 року,
в цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, сплачених по кредитному договору, за безпідставно набуте нерухоме майно,

в с т а н о в и в :

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , остаточно уточнивши позовні вимоги (а.с. 105-109, т. 1), просила суд стягнути на її користь з ОСОБА_2 сплачену нею грошову суму по кредитному договору № 223335956 від 03 червня 2008 року в розмірі 617 003 грн 56 коп. за безпідставно набуте відповідачем нерухоме майно, житловий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 .
Свої вимоги мотивувала тим, що у період перебування її у зареєстрованому шлюбі з сином відповідача ОСОБА_3 , 03 червня 2008 року ОСОБА_2 було укладено кредитний договір з ВАТ «Райффайзен банк Аваль» на придбання житла – житлового будинку АДРЕСА_1 , та 17 червня 2008 року укладено договір іпотеки, за умовами якого в іпотеку передано вказане нерухоме майно.
Зазначала, що рішенням Буринського районного суду Сумської області від 24 червня 2011 року між нею та ОСОБА_3 шлюб було розірвано, проте вона домовилася з останнім та відповідачем, що вона продовжуватиме сплачувати кредит та проживатиме у вказаному будинку, а після повної оплати суми кредиту за нею буде зареєстровано право власності на спірний будинок.
З травня 2011 року по 2020 рік вона виконувала фактично взяті відповідачем зобов`язання , і сплачувала кредит, а саме вносила готівку через касу ВАТ "Райффайзен банк Аваль". Інколи вона або її мати віддавала грошові кошти відповідачу на погашення кредиту, а ним складалася розписка про отримання коштів для погашення кредиту за житло. Останній платіж нею було здійснено у серпні 2020 року, а влітку 2020 року вона сплатила приватному нотаріусу м. Буринь Головенській Л.В. 6000 грн за зняття обмежень з нерухомого майна та здійснення державної реєстрації права власності на нерухоме майно, після чого вони мали намір переоформити на неї право власності на вказаний житловий будинок з надвірними спорудами.
Вказувала, що відповідач не заперечував сплату саме нею коштів на погашення кредиту, але не бажає передавати їй в законному порядку нерухоме майно - спірний будинок.
Рішенням Буринського районного суду Сумської області від 10 березня 2023 року у справі №574/13/22 їй було відмовлено у задоволенні позову у зв`язку із обранням невірного способу захисту, однак судом встановлено, що між сторонами дійсно була досягнута усна домовленість щодо відчуження ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 спірного житлового будинку після виплати нею отриманого відповідачем в банку кредиту для придбання цього будинку і фактично дії були спрямовані на укладання попереднього договору щодо відчуження спірного житлового будинку. При розгляді цивільної справи відповідачем не заперечувався факт того, що саме нею сплачено кредит і виконані зобов`язання, в наслідок яких ОСОБА_2 набув право власності на спірний житловий будинок з надвірними спорудами, а також це підтверджується наявними у неї банківськими квитанціями та розписками про сплату суми кредиту по кредитному договору №223335956. 
РішеннямБуринського районного суду Сумської області від 10 травня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 289340 грн 41 коп.
В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, понесені по сплаті судового збору, в сумі 2893 грн 16 коп. 
Додатковим рішенням Буринського районного суду Сумської області від 22 травня 2024 року заяву представника позивача адвоката Латишевої В.О. задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу в розмірі 6799 грн 05 коп.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 , діючи через свого представника – адвоката Васюту Д.К., подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; не доведення обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
Апеляційну скаргу мотивує тим, що суд першої інстанції стягнув грошові кошти у сумі 289 340 грн відповідно до розрахунку позивачки починаючи з травня 2011 року, проте ОСОБА_1 перебувала у шлюбі з сином відповідача ОСОБА_3 до 25 липня 2011 року, а тому були спільною сумісною власністю подружжя, а отже самостійно позивачка може стягувати кошти лише сплачені після 24 липня 2011 року.
Зазначає, що боргові розписки, долучені позивачкою до позовної заяви, складені на ім`я ОСОБА_4 , і ОСОБА_2 підтверджував зазначеними розписками отримання грошових коштів від ОСОБА_4 , а не від ОСОБА_1 , а тому у останньої не виникає права стягувати з відповідача грошових коштів за такими розписками.
Вважає, що позивачкою пропущено строк звернення до суду з даним позовом, оскільки згідно з розрахунком заборгованості за кредитним договором, останній платіж на погашення кредиту внесено 09 вересня 2020 року, проте з позовною заявою позивачка звернулася до суду 26 липня 2023 року, отже підлягають задоволенню позовні вимоги щодо стягнення грошових коштів з 26 липня 2020 року.
Від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення  позивача та її представника, які заперечили проти задоволення апеляційної скарги,  перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду повністю не відповідає. 
З матеріалів справи вбачається та судом першої інстанції встановлено, що з 12 травня 2004 року ОСОБА_1 та син відповідача ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Буринського районного суду Сумської області від 24 червня 2011 року.
03 червня 2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 014/9881/74/84117, за умовами якого банком надано відповідачу кредит в сумі 19 082,00 доларів США, на придбання об`єкту нерухомості – житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 140-145, т. 1).
ОСОБА_2 , підставі договору купівлі-продажу від 04 червня 2008 року, придбано житловий будинок з господарськими будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с. 12 т. 1). 
З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що 20 листопада 2014 року на підставі договору купівлі-продажу від 04 червня 2008 року за ОСОБА_2 зареєстровано право приватної власності на житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 13-14, т. 1). 
17 червня 2008 року до реєстру внесено запис про іпотеку вказаного житлового будинку на підставі договору іпотеки від 17 червня 2008 року, за яким іпотекодавцем є ОСОБА_2 , а іпотекодержателем - ВАТ "Райффайзен Банк Аваль". 
Також судом встановлено, що після розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та сином відповідача ОСОБА_3 у 2011 році позивачка залишилась проживати у спірному житловому будинку та між нею та ОСОБА_2 було досягнуто усної домовленості щодо подальшої сплати нею заборгованості за кредитом, після повної виплати якого буде вирішено питання про переоформлення права власності на нього.
Згідно наданих ОСОБА_1 копій розписок від 04 травня 2011 року, 04 грудня 2012 року, 05 лютого 2013 року, 05 березня 2013 року, 07 квітня 2013 року, 02 травня 2013 року, 28 грудня 2014 року, 18 жовтня 2015 року, ОСОБА_2 отримав від позивачки та її матері ОСОБА_4 кошти для погашення кредиту за житловий будинок в загальній сумі 13030 грн.та 500 доларів США (а.с. 28-31, т. 1).
Із копій квитанцій про сплату кредиту за період з 2011 року по 2020 рік вбачається, що за вказаний період на погашення, отриманого ОСОБА_2 у «Райффайзен Банк Аваль» кредиту було сплачено кошти в загальній сумі 117 777 грн та 3508, 43 долари США, платником зазначено – ОСОБА_2 (а.с. 38-60, 213-216, т. 1).
Всього, за період з 2011 року по 2020 рік ОСОБА_1 було сплачено на погашення кредиту, отриманого відповідачем на придбання вказаного житлового будинку, в загальній сумі 130 807 грн та 4008,43 долари США. 
Вищевказані обставини встановлені рішенням Буринського районного суду Сумської області від 10 березня 2023 року у справі №574/13/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на житловий будинок з надвірними спорудами, яке набрало законної сили, а тому у відповідності до ч.5 ст.82 ЦПК України, не підлягають доказуванню.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки зобов`язання ОСОБА_2 за укладеним ним кредитним договором від 03 червня 2008 року, в якому він був боржником, частково виконувались ним за рахунок коштів, отриманих від ОСОБА_1 для їх виконання, а частково виконувались за згодою відповідача самою позивачкою, то остання набула право на стягнення з нього на свою користь сплаченої грошової суми, так як іншого ефективного способу захисту її порушеного права не має.
Проте, повністю погодитись з такими висновками суду першої інстанції не можна, оскільки суд дійшов їх з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права. 
Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу (стаття 509 ЦК України).
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі статтею 511 ЦК України зобов`язання не створює обов`язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов`язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора. 
Стаття 527 ЦК України встановлює, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. 
Згідно зі статтею 528 ЦК України виконання обов`язку може бути покладено боржником на іншу особу, якщо з умов договору, вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства або суті зобов`язання не випливає обов`язок боржника виконати зобов`язання особисто. У цьому разі кредитор зобов`язаний прийняти виконання, запропоноване за боржника іншою особою. У разі невиконання або неналежного виконання обов`язку боржника іншою особою цей обов`язок боржник повинен виконати сам. Інша особа може задовольнити вимогу кредитора без згоди боржника у разі небезпеки втратити право на майно боржника (право оренди, право застави тощо) внаслідок звернення кредитором стягнення на це майно. 
У цьому разі до іншої особи переходять права кредитора у зобов`язанні і застосовуються положення статей 512-519 цього Кодексу.
Пунктом 4 частини першої статті 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок виконання обов`язку боржника третьою особою.
За змістом зазначених норм матеріального права зобов`язання боржника за його волею може бути ним покладено на іншу особу та у випадку виконання зобов`язання іншою (третьою) особою до цієї особи переходять права та обов`язки кредитора у зобов`язанні.
При цьому підставою для виконання третьою особою зобов`язань за боржника є покладення на цю особу такого зобов`язання боржником, як за власною ініціативою так і за попередньою домовленістю цієї особи з боржником.
Таке покладення виконання зобов`язань відповідно до частини першої статті 528 ЦК України є обов`язковим для прийняття кредитором як належного виконання зобов`язань.
Зазначений правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 10 червня 2015 у справі № 6-15цс15.
Крім того, загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.
Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.
Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Згідно із частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Як убачається з матеріалів справи, 03 червня 2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 014/9881/74/84117, за умовами якого банком надано відповідачу кредит на придбання житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
Встановлено судом та не заперечується відповідачем ОСОБА_2 , що у період з 2011 року по 2020 рік ОСОБА_1 на погашення, отриманого ОСОБА_2 у «Райффайзен Банк Аваль» кредиту, було сплачено грошові кошти сумі 119 477 грн та 3508,43 долари США. Крім того, 04 травня 2011 року ОСОБА_2 отримав від позиваки 1700 грн для погашення кредиту, що підтверджується розпискою складеною відповідачем (а.с. 28, 38-60, 213-216, т. 1).
З наданих ОСОБА_1 копій розписок вбачається, що 04 грудня 2012 року, 05 лютого 2013 року, 05 березня 2013 року, 07 квітня 2013 року, 02 травня 2013 року, 28 грудня 2014 року, 18 жовтня 2015 року, ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_4 кошти для погашення кредиту за житловий будинок в загальній сумі 11330 грн. та 500 доларів США (а.с. 29-31, т. 1).
Колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивачки, коштів отриманих ОСОБА_2 від ОСОБА_4 .
Таким чином, ОСОБА_1 набула право на стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів в сумі 119 477 грн 00 коп. та 3508, 43 долари США, що згідно з курсом НБУ становить 146 126 грн 11 коп., всього 265 603 грн 11 коп.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до п. п. 1 - 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині розміру стягнутих грошових коштів, стягнувши з відповідача на користь позивачки 265 603 грн 11 коп.
На підставі ч. 13 ст. 141 ЦПК України підлягає зміні розподіл судових витрат. Оскільки позовні вимоги задоволено частково, то необхідно стягнути з відповідача на користь позивачки судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції в сумі 2582 грн 35 коп. та витрати на правничу допомогу в розмірі 6068 грн 25 коп.
Крім того, у зв`язку з частковим задоволенням апеляційної скарги підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки судовий збір за апеляційний перегляд справи в сумі 356 грн 06 коп.
Керуючись ст. ст. 367 - 369, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана його представником – адвокатом Васютою Дмитром Костянтиновичем, задовольнити частково. 
РішенняБуринського районного суду Сумської області від 10 травня 2024 року та додаткове рішення Буринського районного суду Сумської області від 22 травня 2024 року змінити в частині розміру стягнутих грошових коштів та в частині розподілу судових витрат.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 265 603 гривні 11 копійок.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2582 гривні 35 копійок за розгляд справи в суді першої інстанції.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу в розмірі 6068 гривень 25 копійок.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 356 гривень 06 копійок - за апеляційний перегляд справи.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складене  7 лютого 2025 року.

Головуючий -  	О. І. Собина	

Судді:                                                                                        В. І. Криворотенко 

                                                                                                   Ю. О. Філонова