УХВАЛА
 
08 січня 2025 року                                                 
м. Київ
 
справа № 466/5631/23
провадження № 61-1513св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Фаловської І. М., 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Петрова Є. В., Сердюка В. В. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
 
заявник -  ОСОБА_1 ,
 
заінтересована особа - Головне управління Державної міграційної служби у Львівській області,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області на постанову Львівського апеляційного від 11 грудня 2023 року у складі колегії суддів                   Шеремети Н. О., Ванівського О. М., Цяцяка Р. П.,
 
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
30 травня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересована особа - Головне управління Державної міграційної служби у Львівській області (далі - ГУ ДМС у Львівській області), в якій просив суд встановити факт постійного, безвиїздного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на території України станом на 24 серпня 1991 року та на момент набрання законної сили Закону України «Про громадянство України», а саме 13 листопада 1991 року, і дотепер.
 
Заяву мотивовано тим, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 
у смт. Карло-Марксове місто Єнакієве Донецької області, Україна. 
 
Зазначав, що з часу народження безперервно та постійно проживав на території України за адресою: 
АДРЕСА_1 , де і був зареєстрований. 
 
Стверджував, що паспорт громадянина СРСР втратив, оформленням та поновленням документів не займався. 
 
Вказував, що з 18 січня 2002 року до 07 травня 2013 року відбував покарання в місцях позбавлення волі та був звільнений у зв`язку із закінченням строку покарання. 
 
З квітня 2014 року місце його реєстрації та проживання окуповано російською федерацією. За першої нагоди він покинув окуповану територію та вступив до Української добровольчої армії, Окремий легко-піхотний загін «Волинь», в складі якої у період з 20 червня 2021 року до 10 серпня 2021 року перебував у зоні проведення Операції Об`єднаних Сил у Донецькій та Луганській областях. 
 
Зазначав, що після повернення з території проведення бойових дій звертався до відповідних установ з метою отримання документів, що посвідчують його особу як громадянина України, однак отримав відмову.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 04 липня 2023 року заяву ОСОБА_1 залишено без задоволення. 
 
Суд першої інстанції керувався тим, що факт постійного проживання заявника на території України станом на 24 серпня 1991 року та на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України», а саме 13 листопада 1991 року, не підтверджений заявником належними та допустимими доказами.
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Львівського апеляційного суду від 11 грудня 2023 року рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 04 липня 2023 року скасовано 
та ухвалено нове рішення, яким заяву ОСОБА_1 задоволено частково.
 
Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження місто Єнакієве Донецької області, на території України станом на 24 серпня 1991 року та на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України», а саме 13 листопада 1991 року.
 
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення заяви, суд апеляційної інстанції врахував ту обставину, що місто Єнакієве Донецької області окуповане росією, що унеможливлює зібрання та подання ОСОБА_1 належних та допустимих доказів належності його до громадянства України, зокрема видачі ОСОБА_1 паспорта громадянина України, через окупацію місця його проживання він не має можливості надати інші докази, окрім тих, які ним були надані.
 
Також апеляційний суд врахував що матеріали справи не містять доказів про проживання ОСОБА_1 поза межами України чи належності його до громадянства іншої держави.
 
Суд апеляційної інстанції виснував, що заява ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а факт постійного проживання заявника на території України станом на 24 серпня 1991 року та на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України, а саме 13 листопада 1991 року встановленню.
 
Водночас апеляційний суд відмовив у задоволенні вимоги заяви в частині  встановлення факту «безвиїзного проживання і по сьогодні», оскільки встановлення судом таких фактів не породжує юридичних наслідків та від них не залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав позивача.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
23 січня 2024 року Головне управління Державної міграційної служби України
у Львівській області, засобами поштового зв`язку, звернулося до Верховного Суду 
із касаційною скаргою на постанову Львівського апеляційного суду від 11 грудня 2023 року, у якій заявник, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Львівського апеляційного суду від 11 грудня 2023 року та залишити в силі рішення Шевченківського районного суду м. Львова                від 04 липня 2023 року.
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
У касаційній скарзі заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду                     від 12 лютого 2020 року у справі № 198/552/18, від 21 липня 2021 року у справі                     № 740/4027/20, від 07 серпня 2023 року у справі № 756/16751/21.
 
Відзиву на касаційну скаргу не подано.
 
Провадження у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 15 лютого 2024 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали справи та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
 
Підставою відкриття касаційного провадження є пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
У березні 2024 року до Верховного Суду надійшли матеріали цивільної справи.
 
Ухвалою Верховного Суду від 17 грудня 2024 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди встановили, що відповідно до свідоцтва про народження, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Єнакієвського міського управління юстиції у Донецької області 15 травня 2013 року, серія НОМЕР_1 , ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 в смт. Карло-Марксове, місто Єнакієво Донецької області, батьками записані: мати - ОСОБА_2 , батько - ОСОБА_3 .
 
Згідно з довідкою про склад сім`ї та прописку від 04 червня 1984 року, виданою ОСОБА_3 , у квартирі АДРЕСА_2 прописаний та проживає « ОСОБА_1 », 1974 року народження. 
 
Відповідно до розділів 12, 14 карточки прописки вбачається, що 26 липня                    1984 року ОСОБА_3 знятий з військового обліку та 27 липня 1984 року вибув з місця прописки. 
 
З довідки про звільнення серії ДОН № 33259 вбачається, що ОСОБА_1 відбував покарання з 07 травня 2001 року до 07 травня 2013 року і прямує до місця проживання у місто Єнакієве Донецької області.
 
03 серпня 2021 року Окремий легко-піхотний загін «Волинь» видав довідку № 0391 про те, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 20 червня                    2021 року до 10 серпня 2021 року перебував у зоні проведення ООС в Донецькій та Луганській областях у складі ОЛПЗ «Волинь» Української Добровольчої Армії, на добровільних засадах без фінансової винагороди, брав активну участь у виконанні завдань на передових позиціях у районі міста Мар`їнка Донецької області.
 
Згідно з довідкою Центру обліку та нічного перебування бездомних осіб                           від 21 липня 2022 року № 268 ОСОБА_1 з 21 липня 2022 року перебуває на обліку в Центрі обліку та нічного перебування бездомних осіб.
 
ОСОБА_1 звертався до Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України та до Державної міграційної служби України, ГУ ДМС              у Львівській області з питання щодо виготовлення ОСОБА_1 паспорта громадянина України.
 
ГУ ДМС у Львівській області повідомило ОСОБА_1 про те, що згідно 
з обліками ГУ ДМС у Львівській області відомості щодо реєстрації/зняття 
з реєстраційного обліку/набуття громадянства ОСОБА_1 відсутні. Провести ефективну перевірку неможливо у зв`язку зі збройною агресією рф на території України.
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанови суду апеляційної інстанції є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Відповідно до статті 396 ЦПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо: 1) після відкриття касаційного провадження особа, яка подала касаційну скаргу, заявила клопотання про відмову від скарги, за винятком випадків, коли є заперечення інших осіб, які приєдналися до касаційної скарги; 2) після відкриття касаційного провадження виявилося, що касаційну скаргу не підписано, подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, або підписано особою, яка не має права її підписувати; 3) після відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом першої чи апеляційної інстанції питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося; 4) після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові вже викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку). Якщо ухвала про відкриття касаційного провадження мотивована також іншими підставами, за якими відсутні підстави для закриття провадження, касаційне провадження закривається лише в частині підстав, передбачених цим пунктом; 5) після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
 
Про закриття касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу.
 
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційне провадження підлягає закриттю з огляду на таке.
 
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, якою визначено межі розгляду справи судом касаційної інстанції, суд переглядає у касаційному порядку судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
 
Суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними (пункт 5 частини першої статті 396 ЦПК України).
 
Аналіз пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України свідчить, що якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилалася особа у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними, то касаційне провадження закривається.
 
Під час вибору і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року в справі 
№ 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) зазначено, що «процесуальний закон 
у визначених випадках передбачає необхідність оцінювання правовідносин 
на предмет подібності. З цією метою суд насамперед має визначити, 
які правовідносини є спірними, після чого застосувати змістовий критерій порівняння, а за необхідності - також суб`єктний і об`єктний критерії. З поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків сторін спору) є основним, а два інші - додатковими. Суб`єктний і об`єктний критерії матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним є специфічний суб`єктний склад цих правовідносин або їх специфічний об`єкт».
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року в справі 
№ 147/66/17 (провадження № 14-95цс20) вказано, що «під судовими рішеннями 
у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи».
 
У справі, що переглядається, суди встановили, що  ОСОБА_1 народився 
ІНФОРМАЦІЯ_3 в смт. Карло-Марксове, місто Єнакієво Донецької області, батьками записані: мати - ОСОБА_2 , батько - ОСОБА_3 .
 
Згідно з довідкою про склад сім`ї та прописку від 04 червня 1984 року, виданою ОСОБА_3 , у квартирі АДРЕСА_2 прописаний та проживає « ОСОБА_1 », 1974 року народження. Відповідно до розділів 12, 14 карточки прописки відомо, що  ОСОБА_3 26 липня 1984 року знятий з військового обліку та 27 липня 1984 року вибув з місця прописки. 
 
З довідки про звільнення серії ДОН № 33259 вбачається, що ОСОБА_1 відбував покарання з 07 травня 2001 року до 07 травня 2013 року і прямує до місця проживання у місто Єнакієве Донецької області.
 
03 серпня 2021 року Окремий легко-піхотний загін «Волинь» видав довідку № 0391 про те, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 20 червня                 2021 року до 10 серпня 2021 року перебував у зоні проведення ООС в Донецькій 
та Луганській областях у складі ОЛПЗ «Волинь» Української Добровольчої Армії, 
на добровільних засадах без фінансової винагороди, брав активну участь                         у виконанні завдань на передових позиціях у районі міста Мар`їнка Донецької області.
 
Згідно з довідкою Центру обліку та нічного перебування бездомних осіб                         від 21 липня 2022 року № 268 ОСОБА_1 з 21 липня 2022 року перебуває на обліку в Центрі обліку та нічного перебування бездомних осіб.
 
ГУ ДМС у Львівській областіу касаційній скарзі посилається на те, що апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішенні ухвалив рішення та застосував норму права без урахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 198/552/18, від 21 липня 2021 року у справі № 740/4027/20,               від 07 серпня 2023 року у справі № 756/16751/21.
 
У справі № 198/552/18 (провадження № 61-2419св19) ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.
 
У цій справі встановлені такі фактичні обставини: ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ. Згідно зі свідоцтвом про восьмирічну освіту від 11 червня 1976 року ОСОБА_1 навчався у Юр`ївській середній школі Павлоградського району Дніпропетровської області, яку закінчив у 1976 році. Протягом 1986-1989 років заявник працював у різних місцях колишнього СРСР, про що свідчать записи у його трудовій книжці.                 З огляду на акт обстеження дійсності проживання ОСОБА_1, складений депутатами селищної ради, заявник з 1991 року мешкає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ. Згідно                            з довідкою, виданою ОСОБА_1 Юр`ївським районним сектором Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, він звертався до вказаного органу із заявою про втрату паспорта, при цьому проведеною перевіркою не встановлено належності заявника до громадянства будь-якої держави.
 
У цій справі Верховний Суд виснував, що суд апеляційної інстанції, забезпечивши повний та всебічний розгляд справи, взявши до уваги та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням усі надані ОСОБА_1 докази, дійшов обґрунтованого висновку про те, що заявник не довів того факту, що він постійно проживав 
на території України з 1991 року та станом на 24 серпня цього року. Верховний Суд погодився з таким висновком суду апеляційної інстанції, оскільки ОСОБА_1 не було надано судам жодних доказів, які б достовірно та переконливо вказували на те, 
що він постійно проживав на території України станом на 24 серпня 1991 року, 
а показання свідків самі по собі не є достатнім доказом обґрунтованості його вимог, враховуючи обставини справи, тривалість часу, який минув, відсутність жодних інших письмових доказів, які б узгоджувалися між собою.
 
У справі № 740/4027/20 (провадження № 61-3965св21) ОСОБА_1 звернулася із заявою, в якій просила встановити факт постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року. 
 
У цій справі встановлені такі фактичні обставини: ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ в місті Збараж Збаразького району Тернопільської області, що підтверджується свідоцтвом про народження. ОСОБА_1 з 01 вересня 1976 року до 09 червня 1984 року навчалася в середній школі. ОСОБА_1 у період з 15 лютого 1990 року до 31 липня 1990 року пройшла курси машинопису при Будинку культури УВС міста Сімферополь. Ніжинським міським відділом Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області ОСОБА_1 відмовлено у видачі паспорта громадянина України через відсутність підтвердження її реєстрації з  1991 року на території України. ОСОБА_1 проживає постійно та без реєстрації з жовтня 2019 року за АДРЕСА у квартирі, яка їй належить. Батьками ОСОБА_1 є ОСОБА_2 та ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про народження. З копії свідоцтва про смерть ОСОБА_2 апеляційним судом встановлено, що останній помер ІНФОРМАЦІЯ_4 в Автономній Республіці Крим, Україна, а копією свідоцтва про смерть ОСОБА_3 підтверджується, що остання померла ІНФОРМАЦІЯ_5 в місті Конотоп Сумської області, Україна.
 
У цій справі Верховний Суд виснував, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність ОСОБА_1 належними та допустимими доказами факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року. Переглядаючи рішення місцевого суду апеляційний суд, взявши до уваги докази, які не містять інформацію про постійне проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року.
 
У справі № 756/16751/21  (провадження № 61-5793св23) ОСОБА_1 звернувся з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, в якій просив встановити факт, що має юридичне значення, а саме: що ОСОБА_1 постійно проживав на території України (в м. Кадіївка Луганської області) станом на 24 серпня 1991 року та на 13 листопада 1991 року.
 
У цій справі встановлені такі фактичні обставини: ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ              у м. Золоте Попаснянського району Луганської області. 13 листопада 1977 року заявник отримував військовий квиток у ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_1 був прийнятий на військовий облік ІНФОРМАЦІЯ_7 та знятий з обліку 05 травня 1998 року.
 
04 березня 1998 року Московською обласною реєстраційною палатою   Адміністрації Московської області російської федерації видано свідоцтво про реєстрацію права на нерухоме майно, суб`єктом права власності в якому зазначено, зокрема, громадянина України ОСОБА_1, паспорт ІНФОРАЦІЯ, виданий 28 листопада 1980 року Золотовським ОМ Первомайського міськвиконкому Ворошиловградської області.                31 травня 2000 року ОСОБА_1 прийнято на ІНФОРМАЦІЯ_8 . 08 червня 2000 року місце проживання ОСОБА_1 зареєстровано за АДРЕСА.
 
Відповідно до довідки начальника ГУВС Московської області від 22 січня 2000 року ОСОБА_1, останнє громадянство - Україна, набув громадянство російської федерації відповідно до статті 19 Закону російської федерації «Про громадянство російської федерації» на підставі указу президента російської федерації ІНФОРМАЦІЯ. Разом              з ОСОБА_1 набула громадянство російської федерації його неповнолітня дитина ОСОБА_2.
 
30 липня 2003 року Дзержинським відділом міліції Люберецького УВС Московської області ОСРБА_1 видано паспорт громадянина російської федерації. 19 лютого           2014 року ОСОБА_1 видано закордонний паспорт громадянина російської федерації.
 
За відповіддю консульського відділу Посольства України в російській федерації на звернення ОСОБА_1 щодо перевірки належності до громадянства України, 
за інформацією Управління Державної міграційної служби України в Луганській області перевіркою за наявними обліками зазначеного органу та його територіальних підрозділів, які працюють в штатному режимі (окрім тих, що знаходяться на тимчасово окупованій території Луганської області), встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрованим/знятим з реєстраційного обліку не значиться, паспортом громадянина колишнього СРСР та документами, що підтверджують громадянство України, не документувався.
 
Згідно з відповіддю Управління Державної міграційної служби України 
в Луганській області обліки відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання   (відділ адресно-довідкової роботи) УДМС у Луганській області залишилися на непідконтрольній українській владі території України (м. Луганськ), доступ до них відсутній. Указом Президента України від 07 лютого 2019 року                          № 32/2019 затверджено межі та перелік районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях. До вказаного переліку включено м. Кадіївка (Стаханов) та м. Первомайськ Луганської області, тому в УДМС у Луганській області відсутня можливість надати інформацію щодо факту реєстрації та документування ОСОБА_1 паспортом громадянина колишнього СРСР (проставлення штампу «Україна») на тимчасово окупованій території України.
 
На підтвердження своїх вимог заявник ОСОБА_1 надав до суду копії:
- свідоцтва про народження, відповідно до якого ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ           у м. Золоте Попаснянського району Луганської області;
- військового квитка ІНФОРМАЦІЯ, виданого року ІНФОРМАЦІЯ_9 ;
- трудової книжки на ім`я ОСОБА_1, яка містить записи за № 13, 14, 15, 16 про те, що 23 лютого 1989 року останній був прийнятий в члени кооперативу «Агро» та                      31 жовтня 1989 року звільнений за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП Української РСР; 01 листопада 1989 року прийнятий в члени кооперативу «Агро»                та 30 серпня 1995 року звільнений за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП Української РСР. Вказані записи вчинено особисто ОСОБА_2 як головою цього кооперативу;
- адресного листа прибуття від 04 червня 1998 року, відповідно до якого заявник, маючи паспорт ІНФОРМАЦІЯ, виданий Золотовським ВМ Первомайського ВВС Ворошиловградської (Луганської) області, прибув з м. Стаханов Луганської області 
до м. Дзержинський Московської області, де був зареєстрований з 05 червня 
1998 року;
- довідки Муніципальної бюджетної установи від 08 серпня 2021 року № 1433 про те, що ОСОБА_1 зареєстрований у квартирі АДРЕСА у м. Дзержинському Московської області.
 
У цій справі Верховний Суд погодився з висновком суду апеляційної інстанції про те, що оскільки ОСОБА_1 у січні 2000 року добровільно набув громадянство російської федерації та добровільно отримав документ, що підтверджує наявність у нього громадянства іншої держави, то відсутні підстави для задоволення його заяви про встановлення юридичного факту.
 
Таким чином, висновки щодо застосування норм права, які викладені у постановах Верховного Суду від 12 лютого 2020 року № 198/552/18, від 21 липня 2021 року 
у справі № 740/4027/20, від 07 серпня 2023 року у справі № 756/16751/21, та на які посилався заявник у касаційній скарзі, не є подібними, встановлені фактичні обставини є різними. Зокрема, у справі, що переглядається, не встановлено обставини набуття заявником громадянства іншої держави, а у справах, на які посилається ГУ ДМС у Львівській областіяк на неоднакове застосування норми права у подібних правовідносинах, не вирішувалося питання про встановлення факту набуття чи належності до громадянства України особи, яка станом на 24 серпня               1991 року та станом на 13 листопада 1991 року була неповнолітньою.
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (рішення від 21 жовтня 2010 року у справі «Diya 97 v. Ukraine», заява № 19164/04, § 47).
Зважаючи на те, що наведена заявником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, не знайшла свого підтвердження після відкриття касаційного провадження, колегія суддів, на підставі пункту 5 частини першої статті 396 цього Кодексу дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області на постанову Львівського апеляційного від 11 грудня 2023 рокуу справі № 466/5631/23, оскільки суд встановив, що висновки щодо застосування норм права, які викладені у постановах Верховного Суду, на які послався заявник у касаційній скарзі, стосуються фактичних обставин, які не є подібними.
 
Під час розгляду цієї справи Верховний Суд також зазначає, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. 
 
Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення Європейського суду з прав людини від 20 травня 2010 року у справі «Пелевін проти України»).
 
Право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних передумов щодо доступу до касаційного суду 
не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».
 
Верховний Суд, здійснюючи аналіз доводів касаційної скарги у співвідношенні 
до обраних скаржником підстав касаційного оскарження керується тим, 
що Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області аргументувало і не довело у касаційній скарзі того, що суд апеляційної інстанції під час розгляду справи зашкодили самій суті права доступу до суду, та не обґрунтовував наявну необхідність забезпечити сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».
 
Доводи касаційної скарги зводяться лише до висловлення незгоди з оскарженим судовим рішення апеляційного суду та викладення власного бачення у питанні застосування правових норм і фактично є проханням про повторний перегляд справи та встановлення судом касаційної інстанції фактичних обставин спору, що безумовно виходить за межі повноважень Верховного Суду.
 
Верховний Суд наголошує, що незгода заявника із судовим рішенням не свідчить про його незаконність, як і не може вказувати на таку обставину як негативні наслідки для заявника прийняттям цього судового рішення.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
 
З урахуванням того, що після відкриття касаційного провадження на підставі 
пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України Верховний Суд встановив, 
що висновки щодо застосування норми права, які викладені у постановах Верховного Суду від 12 лютого 2020 року № 198/552/18, від 21 липня 2021 року 
у справі № 740/4027/20, від 07 серпня 2023 року у справі № 756/16751/21, на які посилався заявник у касаційній скарзі, викладені за інших фактичних обставин, та не є подібними до обставин у справі, що переглядається, то суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження.
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до частини другої статті 133 ЦПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
 
Згідно з пунктом 5 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях. Отже, наведеною нормою Закону передбачено повернення судового збору в разі закриття (припинення) провадження у справі.
 
В ухвалі Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду від 22 листопада 2019 року в справі № 816/731/16 (адміністративне провадження № К/9901/9639/19) зазначено, що повернення судового збору у випадку закриття касаційного провадження пункт 5 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір» не передбачено, що унеможливлює задоволення клопотання скаржника про повернення судового збору. Зазначений висновок узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеній в ухвалі                       від 29 травня 2019 року у справі № 820/4918/16 (провадження № 11-42апп19).
 
Оскільки Верховний Суд закриває касаційне провадження у зв`язку з тим, що підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, не підтвердилася, то підстав для розподілу судових витрат немає.
 
Керуючись статтями 396, 400 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Закрити касаційне провадження у справі № 466/5631/23 за касаційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області 
на постанову Львівського апеляційного від 11 грудня 2023 року за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересована особа - Головне управління Державної міграційної служби у Львівській області.
 
Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                             І. М. Фаловська Судді                                                                                         В. М. Ігнатенко                                                                                                    С. О. Карпенко                                                                                                    Є. В. Петров                                                                                                    В. В. Сердюк