ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
 
15 січня 2025 року 
м. Київ 
 
справа № 607/11149/20 
провадження № 61-17940св23 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьоїсудової палати Касаційного цивільного суду: 
судді-доповідача - Петрова Є. В., 
суддів: Грушицького А. І., Карпенко С. О., Литвиненко І. В., Пророка В. В., 
 
учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста», 
треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , державний реєстратор Білобожницької сільської ради Чортківського району Тернопільської області Іванісік Сергій Васильович, 
 
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста» на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 червня 2023 року у складі судді Ромазана В. В., додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 серпня 2023 року у складі цього ж судді та постанову Тернопільського апеляційного суду від 07 листопада 2023 року у складі колегії суддів Костів О. З., Гірського Б. О., Хоми М. В. у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста», треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , державний реєстратор Білобожницької сільської ради Чортківського району Тернопільської області Іванісік Сергій Васильович, про скасування рішення державного реєстратора та витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, 
 
ВСТАНОВИВ: 
 
Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог 
 
У липні 2020 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста» (далі - ТОВ «ФК «Інвестохіллс Веста»), треті особи: ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 , державний реєстратор Білобожницької сільської ради Чортківського району Тернопільської області (далі - Білобожницька сільська рада) Іванісік С. В., у якому просив: 
 
- скасувати рішення державного реєстратора Білобожницької сільської ради Іванісіка С. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 19 липня 2019 року, індексний номер 47860955, про державну реєстрацію права власності за ТОВ «ФК «Інвестохіллс Веста» на офісне приміщення площею 103,3 кв. м, яке розташоване за адресою: місто Тернопіль, вулиця Князя Острозького, 70; 
 
- витребувати з незаконного володіння ТОВ «ФК «Інвестохіллс Веста» на користь позивача зазначене офісне приміщення. 
 
Свої вимоги  ОСОБА_1 мотивував тим, що 20 травня 2008 року між Акціонерним комерційним банком «Форум» (далі - АКБ «Форум»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Банк Форум» (далі - ПАТ «Банк Форум»), та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 133/08/26Znv, за умовами якого позичальник отримала кредит на споживчі потреби у розмірі 93 000,00 дол. США з кінцевим терміном поверненнядо 10 травня 2018 року. 
 
Крім того, 20 травня 2008 року між АКБ «Форум» та  ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 134/08/26Znv, за умовами якого позичальник отримав кредит на споживчі потреби у розмірі 93 000,00 дол. США з кінцевим терміном поверненнядо            10 травня 2018 року. 
 
З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаними кредитними договорами 20 травня 2008 року між позивачем як іпотекодавцем та АКБ «Форум» як іпотекодержателем укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки, предметом якого є офісні приміщення зі всіма об`єктами, функціонально пов`язаними з цим нерухомим майном, загальною площею 103,3 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно з пунктом 3.2.2 цього договору іпотекодавець має право припинити звернення стягнення іпотекодержателем на предмет іпотеки шляхом виконання основного зобов`язання. 
 
У зв`язку з невиконанням позичальниками договірних зобов`язань ПАТ «Банк Форум» у 2010 році звернулося до суду з позовами про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок всієї суми кредитної заборгованості
 
Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області рішенням від 09 серпня 2010 року у справі № 2-п-74/10 у рахунок погашення заборгованості позичальника ОСОБА_3 за кредитним договором від 20 травня 2008 року № 133/08/26Znv у розмірі 99 087,30 дол. США, що еквівалентно 799 686,01 грн, звернув стягнення на передані в іпотеку офісні приміщення за адресою: АДРЕСА_1 . Крім того, 03 лютого 2012 року зазначений суд ухвалив додаткове рішення у справі № 2-п-74/10, яким визначив спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом надання ПАТ «Банк Форум» права на продаж предмета іпотеки з укладенням від імені іпотекодавця договору купівлі-продажу з іншою особою покупцем. 
 
Також Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області рішенням                          від 09 серпня 2010 року у справі № 2-п-75/10 у рахунок погашення заборгованості позичальника ОСОБА_2 за кредитним договором від 20 травня 2008 року № 134/08/26Znv у розмірі 99 381,11 дол. США, що еквівалентно 795 466,28 грн, також звернув стягнення на передані в іпотеку офісні приміщення за адресою: АДРЕСА_1 . 
 
Після набрання зазначеними судовими рішеннями законної сили ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у період із 2012 року до 17 грудня 2013 року здійснювали погашення заборгованості за кредитними договорами № 133/08/26Znv і № 134/08/26Znv. На підтвердження повного виконання позичальниками договірних зобов`язань перед кредитодавцем ПАТ «Банк Форум» видало довідки від 27 грудня 2013 року № 2103/3500 та від 10 січня 2014 року № 213/3500 про погашення заборгованості. 
 
Отже, оскільки звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору, а боржники виконали свої зобов`язання за кредитними договорами шляхом повного погашення всієї суми заборгованості, яка була визначена у судових рішеннях, то зобов`язання за цими договорами та, відповідно, іпотека за іпотечним договором є припиненими. 
 
13 листопада 2019 року позивачу стало відомо, що 19 липня 2019 року державний реєстратор Білобожницької сільської ради Іванісік С. В. зареєстрував за ТОВ «ФК «Інвестохіллс Веста» право власності на спірні офісні приміщення. Підставою для винесення такого рішення, серед іншого, були іпотечний договір від 29 травня            2008 року та договори про відступлення права вимоги за кредитними та іпотечним договорами від 26 березня 2019 року, укладені між ПАТ «Банк Форум» та відповідачем. 
 
Позивач переконаний, що державний реєстратор Іванісік С. В. безпідставно зареєстрував за відповідачем право власності на спірні приміщення, оскільки серед документів, що надавалися для реєстрації права власності, відсутній документ, що підтверджує наявність факту невиконання боржниками відповідних умов правочинів, відсутня оцінка майна, на яке звертається стягнення. Він та позичальники не отримували вимог про усунення порушень умов кредитних договорів. 
 
Крім того, боржники виконали свої зобов`язання за кредитними договорами шляхом повного погашення всієї суми заборгованості, яка була визначена у судових рішеннях, а оскільки основне зобов`язання припинене, то всі іпотечні правовідносини є припиненими. 
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
 
Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області рішенням від 16 червня 2023 року позов задовольнив частково. 
 
Визнав незаконним та скасував рішення державного реєстратора Білобожницької сільської ради Іванісіка С. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень                                  (з відкриттям розділу), індексний номер 47860955 від 19 липня 2019 року про реєстрацію за ТОВ «ФК «Інвестохіллс Веста» права власності на офісні приміщення загальною площею 103,3 кв. м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1912830461252, номер запису про право власності 33193101). 
 
Припинив право власності ТОВ «ФК «Інвестохіллс Веста» на офісні приміщення загальною площею 103,3 кв. м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1912830461252, номер запису про право власності 33193101. 
 
У задоволенні решти позовних вимог відмовив. 
 
Стягнув із ТОВ «ФК «Інвестохіллс Веста» накористь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 840,80 грн пропорційно до задоволених позовних вимог. 
 
Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що під час вчинення спірної реєстраційної дії не було враховано ту обставину, що після ухвалення Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області рішень від 09 серпня 2010 року у справах № 2-п-74/10 і № 2-п-75/10 боржники ОСОБА_3 і ОСОБА_2 сплатили заборгованість за кредитними договорами від 20 травня 2008 року № 133/08/26ZNv та № 134/08/26/ZNv. 
 
Отже, оскільки боржники виконали основне зобов`язання за кредитними договорами шляхом повного виконання судових рішень від 09 серпня 2010 року про дострокове стягнення всієї суми кредитної заборгованості, то зобов`язання за цими договорами та, відповідно, іпотека за іпотечним договором є припиненими. Зазначені обставини встановлено рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 лютого 2021 року у справі № 697/6378/20, яке набрало законної сили. 
 
Крім того, звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу строку кредитування. 
 
Отже, у вимогах про усунення порушень основного зобов`язання від 13 червня           2019 року, адресованих позичальникам та іпотекодавцю, ТОВ «ФК «Інвестохіллс Веста» безпідставно вимагало від боржників сплатити заборгованість за простроченими процентами, які були нараховані після спливу строку кредитування. 
 
Крім того, враховуючи відсутність укладеного між іпотекодавцем та іпотекодержателем договору про задоволення вимог іпотекодержателя, тобто у спосіб, визначений іпотечним договором, ненадання такого договору державному реєстратору та залишення ним без перевірки наявності чи відсутності факту виконання відповідних умов правочину, з яким закон пов`язує можливість переходу права власності, дії державного реєстратора Іванісіка С. В.щодо реєстрації за ТОВ «ФК «Інвестохіллс Веста» права власності на спірні офісні приміщення, власником яких залишався позивач, не можна вважати законними. 
 
З огляду на викладене суд першої інстанції дійшов висновку про те, що прийняття державним реєстратором рішення про передання спірних приміщень у власність відповідача та державну реєстрацію права власності як такого, що виникає на підставі договору іпотеки, є протиправним. 
 
Крім того, з метою ефективного захисту порушених прав позивача суд вважав за необхідне припинити право власності ТОВ «ФК «Інвестохіллс Веста» на офісні приміщення, вказавши, що згідно з вимогами статті 26 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV) скасування судовим рішенням державної реєстрації речових прав на нерухоме майно обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). 
 
Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння відповідача, суд керувався тим, що віндикація може застосовуватися лише до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна не має договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору, однак, як свідчать матеріали справи, між сторонами було укладено кредитний та іпотечний договори. 
 
Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області додатковим рішенням         від 04 серпня 2023 року стягнув із ТОВ «ФК «Інвестохіллс Веста» на користь ОСОБА_1 13 600,00 грн витрат на професійну правничу допомогу пропорційно до задоволених позовних вимог, а також 420,40 грн судового збору за подання заяви про забезпечення позову. 
 
Суд першої інстанції мотивував додаткове рішення тим, що у заяві про розподіл судових витрат позивач просив стягнути із ТОВ «ФК «Інвестохіллс Веста» на свою користь 160 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, проте позов задоволено частково, а враховуючи наявність клопотання сторони відповідача про зменшення розміру правничої допомоги та беручи до уваги складність справи, обсяг виконаної адвокатом роботи, критерій необхідності вчинення процесуальних дій та їх значимість, такі витрати підтверджені належними і достовірними доказами лише у розмірі 27 200,00 грн. Отже, пропорційно до задоволених позовних вимог, що у процентному відношенні становить 50 %, позивач має право на компенсацію зазначених витрат у сумі 13 600,00 грн (27 200,00 грн х 50 %). 
 
Також  ОСОБА_1 слід компенсувати витрати зі сплати судового збору за подання заяви про забезпечення позову. 
 
Тернопільський апеляційний суд постановою від 07 листопада 2023 року апеляційні скарги ТОВ «ФК «Інвестохіллс Веста» залишив без задоволення, а рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 червня 2023 року та додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 серпня 2023 року - без змін. 
 
Апеляційний суд мотивував постанову тим, що висновки суду першої інстанції як по суті вирішеного спору, так і в частині розподілу судових витрат є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційних скарг не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги 
 
У грудні 2023 року ТОВ «ФК «Інвестохіллс Веста» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 червня 2023 року, додаткове рішення цього суду                 від 04 серпня 2023 року та постанову Тернопільського апеляційного суду                             від 07 листопада 2023 року і ухвалити нове рішення, яким відмовити  ОСОБА_1 у задоволенні позову та у відшкодуванні судових витрат у повному обсязі. 
 
На обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України      (далі - ЦПК України), заявник зазначив, що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду             від 13 липня 2022 року у справі № 199/8324/19, від 05 липня 2023 року у справі № 904/8884/21, від 26 липня 2023 року у справі № 759/5454/19 та у постановах Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 571/1306/16, від 17 липня         2019 року у справі № 523/3612/16, від 25 вересня 2019 року у справі № 642/6518/16, від 04 грудня 2019 року у справі № 635/8395/15, від 01 квітня 2020 року у справі № 686/24003/18, від 19 серпня 2020 року у справі № 287/587/16, від 16 вересня           2020 року у справах № 359/4356/18 і № 754/10844/18, від 15 жовтня 2020 року у справі № 754/10648/18, від 18 вересня 2023 року у справі № 363/2337/19 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того, суди належним чином не дослідили зібрані у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 4 частини другої статті 389,      пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України). 
 
Касаційну скаргу заявник мотивував тим, що ТОВ «ФК «Інвестохіллс Веста» надало державному реєстратору усі необхідні документи, передбачені пунктом 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі -   Порядок № 1127). 
 
Посилання судів попередніх інстанцій на те, що за змістом статті 37 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки, позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснювалося на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, а не на підставі відповідного застереження, є помилковими, оскільки саме собою застереження у договорі і є відповідним договором про задоволення вимог іпотекодержателя у розумінні положення статті 36 Закону України «Про іпотеку», а тому укладення окремого договору чинним законодавством не вимагається. Зазначене мало б місце лише у разі відсутності застереження у договорі іпотеки про можливість реєстрації за іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки. 
 
Суди залишили поза увагою, що факт виконання боржниками своїх зобов`язань за кредитними договорами не належить до предмета цього спору. 
 
Водночас згідно з додатками № 1 до договорів про відступлення прав вимоги                      від 26 березня 2019 року заборгованість ОСОБА_3 за кредитним договором              від 20 травня 2008 року № 133/08/26Znv станом на 26 березня 2019 року становила 95 196,04 дол. США, а заборгованість ОСОБА_2 за кредитним договором                від 20 травня 2008 року № 134/08/26Znv - 95 483,75 дол. США. Однак суди не мотивували належним чином, чому вони не взяли до уваги зазначені у цих документах обставини щодо передання вимоги за зобов`язаннями із визначеним розміром заборгованості. 
 
Крім того, всупереч нормам процесуального права суд першої інстанції з власної ініціативи вийшов за межі позовних вимог та ухвалив рішення про припинення права власності ТОВ «ФК «Інвестохіллс Веста» на спірні офісні приміщення, хоча позивач такої вимоги не заявляв. 
 
Зазначає, що додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі. Отже, у разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу. 
 
Відзиви на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходили. 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції 
 
Верховний Суд ухвалою від 20 грудня 2023 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали із Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області. 
 
16 січня 2024 року справу № 607/11149/20 передано до Верховного Суду. 
 
Верховний Суд ухвалою від 05 грудня 2024 року призначив справу до судового розгляду. 
 
Фактичні обставини, з`ясовані судами 
 
20 травня 2008 року між АКБ «Форум», правонаступником якого є ПАТ «Банк Форум», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 133/08/26Znv, за умовами якого позичальник отримала кредит на споживчі потреби у розмірі 93 000,00 дол. США під 13,5 % річних з кінцевим терміном повернення до 10 травня 2018 року (том 1, а. с. 11, 12). 
 
Цього ж дня, 20 травня 2008 року, між АКБ «Форум» та  ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 134/08/26Znv, за умовами якого позивальник отримав кредит на споживчі потреби у розмірі 93 000,00 дол. США під 13,5 % річних з кінцевим терміном поверненнядо 10 травня 2018 року (том 1, а. с. 13, 14). 
 
З метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_3 за кредитним договором від 20 травня 2008 року № 133/08/26Znv та  ОСОБА_2 за кредитним договором від 20 травня 2008 року № 134/08/26Znv між ОСОБА_1 як іпотекодавцем та    АКБ «Форум» як іпотекодержателем 20 травня 2008 року укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Василевич О. О. та зареєстрований у реєстрі за № 2155, предметом якого є офісні приміщення зі всіма об`єктами, функціонально пов`язаними з цим нерухомим майном, загальною площею 103,3 кв. м, а саме: І - підвал площею 9,6 кв. м, 9-1 - коридор площею 6,5 кв. м, 9-2 - паливна площею 1,6 кв. м, 9-3 - приміщення площею 59,2 кв. м, 9-4 - коридор площею 6,7 кв. м, 9-5 - комора площею 1,6 кв. м, 9-6 - приміщення площею 10,5 кв. м, 9-7 - туалет площею 1,5 кв. м, ІІ - тамбур площею 6,1 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Вартість предмета іпотеки, який належить іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Виконавчим комітетом Тернопільської міської ради 07 лютого 2007 року, є договірною і погоджується сторонами у розмірі 993 580,00 грн (том 1, а. с. 15, 16). 
 
У пункті 4.2 іпотечного договору від 20 травня 2008 року передбачено, що іпотека припиняється виконанням забезпеченого нею основного зобов`язання, а також в інших випадках, передбачених чинним законодавством України. 
 
Згідно з пунктами 5.4, 5.5 іпотечного договору від 20 травня 2008 року звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або відповідно до застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. У разі порушення боржниками або одним із боржників умов основного зобов`язання та/або іпотекодавцем умов цього договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про усунення порушення не пізніше тридцятиденного строку та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом установленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього договору та Закону України «Про іпотеку». 
 
У розділі 6 іпотечного договору від 20 травня 2008 року передбачено, що: 
 
- сторони цього договору дійшли згоди вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі застереження, що міститься у цьому договорі (пункт 6.1); 
 
- визначений цим розділом спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші, встановлені чинним законодавством України, способи звернення стягнення на предмет іпотеки (пункт 6.2); 
 
- сторони дійшли згоди, що задоволення вимог іпотекодержателя може здійснюватися шляхом: передання іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; продажу іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону (пункт 6.3); 
 
- у випадку прийняття рішення іпотекодержателем про задоволення своїх вимог шляхом набуття права власності на предмет іпотеки застереження у цьому договорі є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки (пункт 6.4); 
 
- у випадку прийняття рішення іпотекодержателем про задоволення своїх вимог шляхом реалізації свого права на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця про свій намір укласти цей договір (пункт 6.5). 
 
Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області рішенням від 09 серпня 2010 року у справі № 2-п-74/10, яке набрало законної сили, стягнув солідарно із ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк Форум» в особі відділення «Тернопільська дирекція ПАТ «Банк Форум» заборгованість за кредитним договором від 20 травня 2008 року № 133/08/26ZNv у сумі 99 908,30 дол. США, що еквівалентно 799 686,01 грн, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме офісні приміщення загальною площею 103,3 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 на підставі іпотечного договору б/н                        від 20 травня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Василевич О. О. 20 травня 2008 року за реєстровим номером 2154 (том 1, а. с. 86-88). 
 
Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області рішенням від 09 серпня 2010 року у справі № 2-п-75/10, яке набрало законної сили, стягнув з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Банк Форум» в особі відділення «Тернопільська дирекція ПАТ «Банк Форум» заборгованість за кредитним договором від 20 травня 2008 року № 134/08/26ZNv у сумі 99 381,11 дол. США, що еквівалентно 795 466,28 грн, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, що належить ОСОБА_1 , а саме офісні приміщення загальною площею 103,3 кв. м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (том 1, а. с. 82-85). 
 
26 березня 2019 року між ПАТ «Банк Форум» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Веста» (далі - ТОВ «ФК «Веста»), яке на підставі протоколу загальних зборів від 06 серпня 2019 року № 06/08-2019 перейменовано на ТОВ «ФК «Інвестохіллс Веста», укладено договір про відступлення прав вимоги за основними договорами № 0002/19/5 та нотаріально посвідчений договір про відступлення прав за іпотечними договорами, за умовами яких первісний кредитор (іпотекодержатель) ПАТ «Банк Форум» відступив за плату новому кредитору (іпотекодержателю) ТОВ «ФК «Веста» право вимоги за основними та забезпечувальними договорами, в тому числі за кредитними договорами від 20 травня 2008 року № 133/08/26ZNv і № 134/08/26ZNv, боржниками за якими є відповідно ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , а також за іпотечним договором від 20 травня           2008 року, іпотекодавцем у якому був  ОСОБА_1 , що підтверджено витягами із додатків № 1 до цих договорів (том 1, а. с. 51-56, 59-64). 
 
У пунктах 96, 97 додатку № 1 до договору про відступлення прав вимоги від 26 березня 2019 року № 0002/19/5 сторони визначили, що: 
 
- станом на дату укладення договору загальний розмір заборгованості  ОСОБА_3 за кредитним договором від 20 травня 2008 року № 133/08/26ZNv становить 95 196,04 дол. США, що еквівалентно 2 559 739,26 грн, з яких 88 400,00 дол. США, що еквівалентно 2 376 999,62 грн, - тіло кредиту; 6 796,04 дол. США, що еквівалентно 182 739,64 грн, - проценти; 
 
- станом на дату укладення договору загальний розмір заборгованості  ОСОБА_2 за кредитним договором від 20 травня 2008 року № 134/08/26ZNv становить 95 483,75 дол. США, що еквівалентно 2 567 475,54 грн, з яких 87 900,00 дол. США, що еквівалентно 2 363 555,05 грн, - тіло кредиту; 7 583,75 дол. США, що еквівалентно 203 920,49 грн, - проценти (том 1, а. с. 54-56). 
 
Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області ухвалою від 29 вересня 2020 року замінив стягувача ПАТ «Банк Форум» на ТОВ «ФК «Інвестохіллс Веста» у справі № 2-п-75/10 з виконання рішення цього суду від 09 серпня 2010 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Банк Форум» заборгованості за кредитним договором від 20 травня 2008 року № 134/08/26ZNv у розмірі 99 381,11 дол. США, що еквівалентно 795 466,28 грн, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. 
 
Суди також з`ясували, що 13 червня 2019 року ТОВ «ФК «Веста» надіслало позичальнику ОСОБА_3 та іпотекодавцю ОСОБА_1 вимоги про усунення порушень основного зобов`язання № 06/19-131 і № 06/19-134, у яких вимагало протягом тридцяти днів з моменту отримання цієї вимоги погасити заборгованість за кредитним договором від 20 травня 2008 року № 133/08/26ZNv у розмірі 2 559 739,26 грн, з яких 2 376 999,62 грн - тіло кредиту; 182 739,64 грн - проценти, а також попередило, що у разі несплати боргу протягом зазначеного строку товариство як іпотекодержатель реалізує своє право звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності на нього у порядку статті 37 Закону України «Про іпотеку» або продажу майна у порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку» (том 1, а. с. 45, 46). 
 
Схожу за змістом вимогу про усунення порушень основного зобов`язання                           від 13 червня 2019 року № 06/19-138, однак вже щодо погашення заборгованості за кредитним договором від 20 травня 2008 року № 134/08/26ZNv у розмірі 2 567 475,54 грн, ТОВ «ФК «Веста» також надіслало позичальнику  ОСОБА_2 (том 1, а. с. 47). 
 
Зазначені вимоги  ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та  ОСОБА_2 отримали 18 червня 2019 року, що підтверджується описом вкладення у цінному листі та рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення № № 0407135510028, 0407135510052, 0407135510079(том 1, а. с. 74-79, 89-91). 
 
12 вересня 2019 року державний реєстратор Білобожницької сільської ради Іванісік С. В. у порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки прийняв рішення, індексний номер 48647475, про державну реєстрацію за ТОВ «ФК «Інвестохіллс Веста» права власності на офісні приміщення загальною площею 103,3 кв. м, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1912830461252. 
 
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 13 листопада 2019 року № 188628317 державний реєстратор Іванісік С. В. зареєстрував за іпотекодержателем право власності на предмет іпотеки на підставі: 
 
-рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, серія та номер 0407135510052, виданого АТ «Укрпошта» 18 червня 2019 року; 
 
-кредитного договору від 20 травня 2008 року, серія та номер 133/08/26; 
 
-іпотечного договору від 20 травня 2008 року, серія та номер: 2154, видавник - приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Василевич О. О.; 
 
-договору про відступлення прав вимоги від 26 березня 2019 року, серія та               номер 0002/19/5; 
 
-договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 26 березня              2019 року, серія та номер 254, видавник - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Юдін М. А.; 
 
-вимоги про усунення порушень основного зобов`язання, серія та номер 06/19-134, виданої ТОВ «ФК «Веста» 13 червня 2019 року; 
 
-вимоги про усунення порушень основного зобов`язання, серія та номер 06/19-131, виданої ТОВ «ФК «Веста» 13 червня 2019 року (том 1, а. с. 20, 21). 
 
Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області рішенням від 19 лютого 2021 року у справі № 607/6378/20, залишеним без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 31 серпня 2022 року, позов ОСОБА_1 до ТОВ «ФК «Інвестохіллс Веста», треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання припиненим іпотечного договору та зняття заборони відчуження нерухомого майна задовольнив. Визнав припиненим іпотечний договір, укладений 20 травня 2008 року між АКБ «Форум» та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Василевич О. О. та зареєстрований у реєстрі за № 2154. Зняв заборону відчуження нерухомого майна, зазначеного в іпотечному договорі, а саме офісних приміщень загальною площею 103,3 кв. м, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , накладену приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Василевич О. О. та зареєстровану у реєстрі за № 2155, вилучивши відповідний запис з Державного реєстру іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (том 2, а. с. 50-63). 
 
У справі № 607/6378/20 суди встановили такі обставини: 
 
- після ухвалення Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області рішень від 09 серпня 2010 року у справах № 2-п-74/10 і № 2-п-75/10 боржники ОСОБА_3 та ОСОБА_2 сплатили заборгованість за кредитними договорами від 20 травня 2008 року № 133/08/26ZNv і № 134/08/26ZNv, що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями квитанцій. Так, у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 сплатила грошові кошти у загальному розмірі 100 218,18 дол. США, останній платіж на суму 11 218,18 дол. США було здійснено            17 грудня 2013 року. ОСОБА_2 сплатив заборгованість на загальну суму 99 562,22 дол. США, останній платіж на суму 7 562,00 дол. США було здійснено                 17 грудня 2013 року; 
 
- згідно з довідкою від 27 грудня 2013 року № 2103/3500, виданою ПАТ «Банк Форум» на ім`я ОСОБА_3 , кредитний договір № 133/08/26ZNv, укладений 20 травня           2008 року між ОСОБА_3 та ПАТ «Банк Форум», припинив свою дію з 17 грудня      2013 року у зв`язку з повним виконанням позичальником договірних зобов`язань. Станом на 27 грудня 2013 року у позичальника немає кредитної заборгованості перед ПАТ «Банк Форум» за кредитним договором від 20 травня 2008 року № 133/08/26ZNv; 
 
- згідно з довідкою від 10 січня 2014 року № 213/3500, виданою ПАТ «Банк Форум» на ім`я ОСОБА_2 , кредитний договір № 134/08/26ZNv, укладений 20 травня               2008 року між ОСОБА_2 та ПАТ «Банк Форум», припинив свою дію з 27 грудня 2013 року у зв`язку з повним виконанням позичальником договірних зобов`язань. Станом на 10 січня 2014 року у позичальника немає кредитної заборгованості перед ПАТ «Банк Форум» за кредитним договором від 20 травня 2008 року № 134/08/26ZNv; 
 
- оскільки основне зобов`язання за кредитними договорами від 20 травня 2008 року № 133/08/26ZNv і № 134/08/26ZNv виконано у зв`язку з фактичним повним виконанням судових рішень від 09 серпня 2010 року про стягнення із ОСОБА_3 та ОСОБА_2 кредитної заборгованості (сплатою ними всієї суми заборгованості за цими договорами), то таке зобов`язання припинилося на підставі статті 593 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), внаслідок чого також припинилося право іпотеки. 
 
Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. 
 
Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 
 
За змістом касаційної скарги рішення судів першої та апеляційної інстанцій у частині відмови у задоволенні позовної вимоги про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння не оскаржуються, тому на підставі положень наведеної частини першої статті 400 ЦПК України Верховний Суд не переглядає ці рішення в означеній частині. 
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. 
 
За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
 
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішенні повною мірою не відповідають. 
 
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. 
 
Як передбачено частиною першою статті 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. 
 
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). 
 
У частині першій статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. 
 
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. 
 
Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому. 
 
За змістом статей 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов`язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами - стаття 1048 ЦК України), що підлягає сплаті. 
 
Отже, у випадку настання строку виконання зобов`язання за кредитним договором, у тому числі і випадку, передбаченому частиною другою статті 1050 ЦК України, позичальник повинен повернути кредитору позику у повному обсязі та нараховані на час повернення проценти. 
 
У постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження              № 14-154цс18) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів. 
 
Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. 
 
Згідно з частиною першою статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. 
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). 
 
Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. 

Щодо вимог про скасування державної реєстрації права власності 
 
Однією з підстав для задоволення позовної вимоги про скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем суд першої інстанції, з яким у цій частині погодився апеляційний суд, зазначив, що між ТОВ «ФК «Інвестохіллс Веста» і позивачем відсутній договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передання іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобов`язання, тому дії державного реєстратора щодо реєстрації за відповідачем права власності на спірні офісні приміщення не можна вважати законними. 
 
ТОВ «ФК «Інвестохіллс Веста» у касаційній скарзі заперечує проти такого висновку і зазначає, що між сторонами укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя у формі іпотечного застереження в іпотечному договорі та узгоджено позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття іпотекодержателем у власність іпотечного майна у рахунок виконання основного зобов`язання. Укладення окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя за таких обставин не потребується. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 199/8324/19 (провадження               № 14-212цс21) зазначено, що наявність відповідного застереження в іпотечному договорі є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно. 
 
Верховний Суд висновує про безпідставність висновків судів щодо необхідності окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя для звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку з огляду на таке. 
 
Закон України «Про іпотеку» є спеціальним законом щодо врегулювання правовідносин з приводу іпотечного майна. 
 
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки) іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. 
 
Відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки) іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. 
 
Згідно з частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки) у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. 
 
Відповідно до статті 36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки) сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений у будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. 
 
Згідно з частиною першою статті 37 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки) іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. 
 
Аналогічні положення закріплені в Законі України «Про іпотеку» в редакції, чинній на момент звернення стягнення на предмет іпотеки. 
 
Тобто законодавством і на момент укладення іпотечного договору, й на момент звернення стягнення на предмет іпотеки передбачався спосіб задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки як шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса                                  (у примусовому порядку), так і позасудове (добровільне) врегулювання згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, зокрема й шляхом передання іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки. 
 
Аналогічні правові висновки стосовно оцінки застереження в іпотечному договорі як договору про задоволення вимог іпотекодержателя викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20), від 26 липня 2023 року у справі № 759/5454/19 (провадження                    № 14-81цс22) та у постановах Верховного Суду від 09 червня 2021 року у справі № 750/10129/18 (провадження № 61-4971св20), від 30 липня 2024 року у справі № 754/17295/20 (провадження № 61-1565св24), від 19 червня 2024 року у справі № 761/14019/19 (провадження № 61-4790св24) та багатьох інших. 
 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). 
 
У справі, яка переглядається, у розділі 6 іпотечного договору від 20 травня 2008 року сторони погодили, що задоволення вимог іпотекодержателя може здійснюватися шляхом: передання іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; продажу іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону (пункт 6.3); у випадку прийняття рішення іпотекодержателем про задоволення своїх вимог шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, застереження у цьому договорі є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки (пункт 6.4). 
 
Отже, як за положеннями Закону України «Про іпотеку», так і за змістом договору, правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом договору іпотеки, є не лише окремий договір про задоволення вимог іпотекодержателя, але й відповідне застереження в іпотечному договорі. 
 
Водночас, застосовуючи до спірних правовідносин правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 199/1276/17 (провадження № 14-486цс18), згідно з яким відсутність укладеного між сторонами договору про задоволення вимог іпотекодержателя, тобто у спосіб, визначений іпотечним договором, ненадання такого договору нотаріусу та залишення ним без перевірки наявності чи відсутності факту виконання відповідних умов правочину, з яким закон пов`язує можливість переходу права власності, свідчить, що дії приватного нотаріуса щодо реєстрації за іпотекодержателем права власності на спірну квартиру, власником якої залишалася позивач, є незаконними, суд першої інстанції залишив поза увагою те, що у цій постанові та у справі, яка переглядається, встановлено різні фактичні обставини. Зокрема, у справі № 199/1276/17 суди встановили, що в договорі іпотеки відсутнє застереження щодо задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання за ним права власності на предмет іпотеки, тоді як у справі, яка переглядається, в іпотечному договорі міститься відповідне застереження, яке дозволяло іпотекодержателю зареєструвати за собою право власності на предмет іпотеки. 
 
З огляду на викладене суд першої інстанції помилково вважав, що між сторонами відсутній договір про задоволення вимог іпотекодержателя, що виключало можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку. Апеляційний суд не виклав власних висновків щодо цього питання, однак погодився із судом першої інстанції щодо скасування рішення державного реєстратора, тобто погодився із обсягом викладених судом першої інстанції мотивів. 
 
Наведене не призвело до неправильного розгляду справи, однак у зазначеній частині мотиви судів необхідно викласти в редакції цієї постанови. 
 
Іншою підставою для часткового задоволення позову суди зазначили, що виконання боржниками ОСОБА_3 і ОСОБА_2 основних зобов`язань 27 грудня               2013 року, тобто до моменту відступлення первісним кредитором новому кредитору права вимоги у цих зобов`язаннях та прийняття державним реєстратором спірного рішення, припинило іпотеку. Відповідно, будь-які дії щодо реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем після повного виконання боржниками своїх зобов`язань є неправомірними. 
 
Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій у цій частині з огляду на таке. 
 
У частині першій статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 
 
Відповідно до частини першої, абзацу дванадцятого частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. 
 
За змістом положень указаних норм права суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. 
 
Установивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та (або) необґрунтованість заявлених вимог. 
 
З урахуванням викладеного для вирішення спору, який виник на підставі звернення до суду позивача, який вважає порушеними, невизнаними або оспореними свої, зокрема майнові, права, суду необхідно встановити наявність у позивача такого права, факт його порушення і у зв`язку із зазначеним з`ясувати, чи правильний спосіб захисту свого права обрано позивачем під час звернення до суду. 
 
Верховний Суд зазначає, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані у пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19), пункті 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20). 
 
У пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод                від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. 
 
Із статті 6 Конвенції вбачається, що доступ до правосуддя є невід`ємним елементом права на справедливий суд, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту), кожен чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому ефективним слід розуміти спосіб, що приводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. 
 
При зверненні до практики Європейського суду з прав людини (рішення від 19 лютого 2009 року у справі «Марченко М. В. проти України», заява № 4063/04) у контексті забезпечення права на доступ до правосуддя можна зробити висновок, що для його реалізації на національному рівні необхідна наявність спору щодо «права» як такого, що визнане у внутрішньому законодавстві; мова повинна йти про реальний та серйозний спір; він повинен стосуватися як самого права, так і його різновидів або моделей застосування; предмет провадження повинен напряму стосуватися відповідного права цивільного характеру. 
 
Тобто підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, а таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову. 
 
Отже, суд першочергово перевіряє, чи були порушені права позивача, яким способом вони мають бути поновлені і чи є відповідні позовні вимоги у справі. 
 
Відповідно до частини другої статті 37 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на момент звернення стягнення на предмет іпотеки, рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. 
 
З урахуванням обставин конкретної справи та за умови, якщо правовідносини між сторонами щодо спірного нерухомого майна мають договірний характер і таке майно не було відчужено до третіх осіб, вимога про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на нерухоме майно не може бути розцінена судами як неналежний спосіб захисту. Задоволення такого позову призводить до внесення державним реєстратором до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про речове право позивача на спірне нерухоме майно. Це відновлює становище, яке існувало до прийняття державним реєстратором оспорюваного рішення. Зазначене відповідає способу захисту, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України (пункт 115 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21)). 
 
Схожих висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 липня 2023 року у справі № 759/5454/19 (провадження № 14-81цс22). 
 
У частині першій статті 2 Закону № 1952-IV (тут і далі в редакції, чинній на момент вчинення реєстраційних дій) передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 
 
Відповідно до частини третьої статті 10 Закону № 1952-IVдержавний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом. 
 
Державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (частина перша статті 11 Закону  № 1952-IV). 
 
За змістом статті 18 Закону № 1952-IV перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам. 
 
Згідно з пунктом 61 Порядку № 1127 у редакції, чинній на момент прийняття державним реєстраторомспірного рішення, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). Наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем. 
 
Відповідно до статті 11 Закону України «Про іпотеку» майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. У разі задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки майновий поручитель набуває права кредитора за основним зобов`язанням. 
 
Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина четверта статті 3 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки). 
 
Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК України). 
 
Однією з таких підстав, встановлених законом, є виконання, проведене належним чином (стаття 599 ЦК України). 
 
Оскільки у статті 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, а тому з часу зарахування на банківський рахунок сум, стягнутих за рішенням суду або добровільно сплачених позичальником на вимогу про дострокове повернення позики, ці зобов`язання вважаються припиненими. 
 
Відповідно до статті 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору. 
 
За системним аналізом зазначених норм права іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання, зокрема на підставі виконання. При цьому законодавство не вимагає від іпотекодавця будь-яких дій, пов`язаних з припиненням іпотеки, оскільки за відсутності іншої обґрунтованої заборгованості іпотека припиняється за фактом виконання основного зобов`язання. 
 
Відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Іпотекодержатель зобов`язаний письмово у п`ятиденний строк повідомити боржника про відступлення прав за іпотечним договором і права вимоги за основним зобов`язанням. Правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку (частини перша-третя статті 24 Закону України «Про іпотеку»). 
 
Отже, звернення стягнення на предмет іпотеки можливе лише за умови невиконання боржниками основного зобов`язання. Якщо боржник виконав основне зобов`язання іпотека припиняється автоматично і, відповідно, іпотекодержатель втрачає право звернення стягнення на предмет іпотеки. 
 
У разі обрання позасудового порядку звернення стягнення на предмет іпотеки дії іпотекодержателя мають бути законними та відповідати умовам договору і законодавству. 
 
З огляду на викладене, встановивши, що у зв`язку з належним виконанням 27 грудня 2013 рокуборжниками  ОСОБА_3 і ОСОБА_2 зобов`язань за кредитними договорами від 20 травня 2008 року № 133/08/26Znv та № 134/08/26Znv, що також підтверджено преюдиційним рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області у справі № 607/6378/20, яке набрало законної сили, іпотека за договором іпотеки від 20 травня 2008 року, укладеним з позивачем, припинилася автоматично (за фактом виконання основного зобов`язання) і, відповідно, іпотекодержатель втратив право звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, суди попередніх інстанцій дійшли правильних висновків, що спірне рішення державного реєстратора підлягає скасуванню, оскільки будь-які дії щодо реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем після повного виконання боржниками своїх зобов`язань є неправомірними. 
 
Аргументи заявника про те, що згідно з додатками № 1 до договорів про відступлення прав вимоги від 26 березня 2019 року заборгованість ОСОБА_3 за кредитним договором від 20 травня 2008 року № 133/08/26Znv станом на 26 березня 2019 року становила 95 196,04 дол. США, а заборгованість ОСОБА_2 за кредитним договором від 20 травня 2008 року № 134/08/26Znv - 95 483,75 дол. США, не заслуговують на увагу, оскільки позичальники ОСОБА_3 та ОСОБА_2 виконали зобов`язання за кредитними договорами у повному обсязі 27 грудня           2013 року, тобто основне зобов`язання боржників припинилося виконанням, проведеним належним чином, ще до моменту відступлення первісним кредитором новому кредитору права вимоги у цих зобов`язаннях. 
 
У постановах Верховного Суду від 16 жовтня 2018 року у справі № 914/2567/17,              від 19 листопада 2019 року у справі № 924/1014/18, від 28 січня 2020 року у справі № 924/1208/18, від 19 лютого 2020 року у справі № 639/4836/17, від 04 червня            2024 року у справі № 461/6956/17 зазначено, що сам собою факт укладення договору відступлення права вимоги не створює для позичальника безумовного обов`язку сплатити борг саме у такому розмірі, який зазначено в оспорюваному договорі під час його виконання. У разі отримання відповідної вимоги від нового кредитора боржник не позбавлений права висловлювати свої заперечення проти такої вимоги на підставі наявних у нього доказів за основним зобов`язанням, що виникло на підставі кредитного договору. 
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 серпня 2023 року у справі № 910/19199/21 (провадження № 12-45гс22) виснувала, що недійсність вимоги не зумовлює недійсність відповідного договору, за яким була передана така вимога, а має наслідком відповідальність первісного кредитора перед новим кредитором, врегульовану положеннями ЦК України. У таких випадках передання недійсної вимоги за правовою природою є невиконанням чи неналежним виконанням договору, за яким було відчужено недійсну вимогу. 
 
Доводи касаційної скарги про те, що ТОВ «ФК «Інвестохіллс Веста» надало державному реєстратору усі необхідні документи, передбачені пунктом 61 Порядку № 1127, колегія суддів відхиляє з огляду на те, що за встановлених у цій справі обставин щодо відсутності в іпотекодержателя права звернення стягнення на спірні офісні приміщення у позасудовому порядку у зв`язку з припиненням іпотеки за фактом виконання основного зобов`язання будь-які дії щодо реєстрації права власності на предмет іпотеки за відповідачем є неправомірними, оскільки у цьому випадку заяву на проведення реєстраційних дій подано особою, яка згідно із законом не має (втратила) права набути у власність предмет іпотеки. 
 
Отже, доводи касаційної скарги ТОВ «ФК «Інвестохіллс Веста» не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень у частині задоволення позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на предмет іпотеки, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права. 
 
Стосовно припинення судом першої інстанції права власності ТОВ «ФК «Інвестохіллс Веста» на спірні офісні приміщення 
 
Позивач звернувся до суду з вимогою про скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем. Суд першої інстанції, з яким у цій частині погодився апеляційний суд, задовольнив зазначену вимогу у повному обсязі, однак вважав за необхідне з метою ефективного захисту порушених прав позивача припинити право власності   ТОВ «ФК «Інвестохіллс Веста» на офісні приміщення, вказавши, що згідно з вимогами статті 26 Закону № 1952-IV скасування судовим рішенням державної реєстрації речових прав на нерухоме майно обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). 
 
Верховний Суд висновує про безпідставність висновків судів щодо необхідності припинення права власності відповідача на спірні офісні приміщення з огляду на таке. 
 
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права чи інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Інакше кажучи, суд має захистити право чи інтерес у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 21), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21), від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (пункт 56), від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (пункт 9.64), від 14 грудня 2022 року у справі № 477/2330/18 (пункт 55)). 
 
Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63), від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 24), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/190 (пункти 5.6, 5.9)). Згідно з принципом процесуальної економії штучне подвоєння судового процесу (тобто вирішення одного спору у декількох судових справах в одній чи декількох судових юрисдикціях) є неприпустимим. Вирішення справи у суді в одному судовому процесі має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту            (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 50), від 06 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19       (пункт 94), від 20 жовтня 2021 року у справі № 9901/554/19 (пункт 19), від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 24), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/190 (пункт 5.6), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц         (пункт 44)). Інакше кажучи, не є ефективним той спосіб захисту, який у разі задоволення відповідного позову не відновлює повністю порушене, оспорюване право, а відповідне судове рішення створює передумови для іншого судового процесу, у якому відбуватиметься захист права позивача, чи таке рішення об`єктивно неможливо буде виконати. 
 
Велика Палата Верховного Суду у постановівід 13 липня 2022 року у справі № 199/8324/19 (провадження № 14-212цс21) зазначила, що відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку» рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оспорено іпотекодавцем у суді, що є для іпотекодавця гарантією дотримання іпотекодержателем вимог закону щодо підстав та процедури звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку. Тому належним та ефективним способом захисту позивача, який вважає, що його право порушене тим, що право власності на нерухоме майно, що є предметоміпотеки, зареєстроване за відповідачем (іпотекодержателем) на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі), є позов про скасування рішення про державну реєстрацію права власності іпотекодержателя на це майно. 
 
Встановлення прав та обов`язків сторін у спірних правовідносинах здійснюється відповідно до матеріального права, яке діяло на час виникнення таких правовідносин. Способи захисту прав та інтересів встановлюються матеріальним правом. Водночас, якщо спосіб захисту прав або інтересів позивача застосовується судом, то таке застосування здійснюється на час ухвалення судового рішення. 
 
Згідно з частиною третьою статті 26 Закону № 1952-IV в редакції, чинній на момент ухвалення рішення судом першої інстанції, відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. 
 
Державна реєстрація набуття, зміни чи припинення речових прав у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 Закону № 1952-IV, проводиться без подання відповідної заяви заявником та справляння адміністративного збору на підставі відомостей про речові права, що містилися в Державному реєстрі прав. У разі відсутності таких відомостей про речові права в Державному реєстрі прав заявник подає оригінали документів, необхідних для проведення державної реєстрації набуття, зміни чи припинення речових прав. 
 
З урахуванням процедури набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки в порядку, передбаченому статтею 37 Закону України «Про іпотеку», яка реалізується реєстрацією права власності за іпотекодержателем, що підтверджує перехід права, тому скасування рішення про реєстрацію права за іпотекодержателем має своїм наслідком повернення до попереднього становища та поновлення попереднього запису про право іпотекодавця. Скасування судом рішення про державну реєстрацію права власності іпотекодержателя з підстав неправомірного звернення стягнення на предмет іпотеки підтверджує поновлення права власності іпотекодавця на предмет іпотеки, що за своєю суттю і є вирішенням питання щодо прав на цей об`єкт. 
 
Зазначене відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 03 лютого 2022 року у справі № 295/8285/19-ц (провадження                № 61-15579св21) та від 19 червня 2024 року у справі № 761/14019/19 (провадження № 61-4790св24). 
 
Отже, задоволення позову в частині скасування рішення державного реєстратора призводить до внесення державним реєстратором до Державного реєстру речових прав на нерухоме майновідомостей про речове право позивача на спірне нерухоме майно, що повністю відновить його порушені права. 
 
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). 
 
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
 
У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. Підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. 
 
У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. 
 
Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. 
 
Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та всупереч принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. 
 
З огляду на викладене Верховний Суд не може погодитися з рішенням суду першої інстанції в частині припинення права власності ТОВ «ФК «Інвестохіллс Веста» на спірні офісні приміщення, оскільки таке припинення речових прав не відповідає чинній редакції частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV, за змістом якої у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав відповідні права повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, а отже, є неналежним способом захисту. 
 
Крім того, суд першої інстанції з власної ініціативи ухвалив рішення про припинення права власності відповідача на спірні офісні приміщення, що є неналежним способом захисту порушеного права, позивач такої вимоги не заявляв. Водночас скасування судом рішення про державну реєстрацію права власності іпотекодержателя з підстав неправомірного звернення стягнення на предмет іпотеки підтверджує поновлення права власності іпотекодавця на предмет іпотеки, на що й був спрямований позов  ОСОБА_1 . 
 
Таким чином, оскільки позивач не заявляв вимоги про припинення права власності відповідача на спірні офісні приміщення і висновки судів першої та апеляційної інстанцій у цій частині є необґрунтованими і безпідставними, то оскаржувані судові рішення в означеній частині необхідно скасувати. 
 
Щодо оскарження додаткового рішення суду першої інстанції, яким вирішено питання про розподіл судових витрат
 
У справі, яка переглядається, додатковим рішенням суд першої інстанції вирішив питання щодо розподілу судових витрат, понесених позивачем на правничу допомогу та у зв`язку зі сплатою судового збору за подання заяви про забезпечення позову. 
 
Відповідно до частин першої, п`ятої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема, судом не вирішено питання про судові витрати. 
 
За загальним правилом, у судовому рішенні повинні бути розглянуті усі заявлені вимоги, а також вирішено всі інші, в тому числі процесуальні, питання. Неповнота чи невизначеність висновків суду щодо заявлених у справі вимог, а також окремих процесуальних питань, зокрема розподілу судових витрат, є правовою підставою для ухвалення додаткового судового рішення. 
 
Водночас додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. У разі скасування рішення у справі, ухвалене додаткове рішення втрачає силу. Тобто додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі. 
 
Тобто додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. 
 
У постанові від 05 липня 2023 року у справі № 904/8884/21 (провадження № 12-39гс22) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. Тобто додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі. У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 23 грудня 2021 року у справі № 925/81/21, від 09 лютого 2022 року у справі № 910/17345/20, від 15 лютого 2023 року у справі № 911/956/17 (361/6664/20), від 07 березня 2023 року у справі № 922/3289/21. Оскільки суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність скасування постанови суду апеляційної інстанції у цій справі, то додаткову постанову цього суду також слід скасувати. 
 
Додаткове рішення не може існувати окремо від первісного (основного) рішення та у разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу                  (висновки, викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16 квітня 2018 року у справі № 923/631/15, від 23 січня 2020 року у справі № 910/20089/17, від 23 грудня 2021 року у справі № 925/81/21, від 09 лютого 2022 року у справі № 910/17345/20). 
 
Тобто скасування первісного судового рішення за результатом розгляду касаційної скарги є самостійною підставою для скасування додаткового судового рішення до нього. 
 
У касаційній скарзі заявник лише зазначив про те, що додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі, а тому у разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу. Аргументів щодо незгоди з розміром стягнених судом першої інстанції судових витрат, понесених позивачем на правничу допомогута оплату судового збору за подання заяви про забезпечення позову, а також щодо незаконності оскаржуваного додаткового рішення касаційна скарга не містить. 
 
З огляду на викладене Верховний Суд не може за відсутності відповідних доводів та вимог касаційної скарги замінити висновки суду першої інстанції, які були підтверджені апеляційним судом, власною оцінкою, визначити інший розмір судових витрат, ніж той, що був доведений стороною позивача в судах попередніх інстанцій, тому колегія суддів вважає за необхідне додаткове рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду в частині перегляду цього додаткового рішення залишити без змін. 
 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги 
 
Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування. 
 
Відповідно до частин першої, четвертої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини. 
 
З огляду на викладене колегія суддів Верховного Суду вважає за необхідне: 
 
касаційну скаргу задовольнити частково; 
 
рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду в частині наведених судами підстав для задоволення позовної вимоги про скасування рішення державного реєстратора змінити із підстав, передбачених статтею 412 ЦПК України, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови; 
 
рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду в частині припинення права власності відповідача на спірні офісні приміщення скасувати із підстав, передбачених статтею 412 ЦПК України; 
 
додаткове рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду в частині перегляду цього додаткового рішення залишити без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України. 
 
Щодо судових витрат 
 
Згідно з частинами першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
 
Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема, з резолютивної частини із зазначенням у ній нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 
 
З огляду на викладене, оскільки колегія суддів лише змінила наведені судами попередніх інстанцій мотиви для задоволення позовної вимоги про скасування рішення державного реєстратора, а також дійшла висновку про скасування оскаржуваних судових рішень у частині вирішення питання щодо припинення права власності відповідача на спірні офісні приміщення, про вирішення якого позивач не просив (не заявляв позовних вимог), і не ухвалювала нове рішення у відповідній частині, то відсутні підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом цієї справи в суді касаційної інстанції, слід покласти на заявника. 
 
Керуючись статтями 141, 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ: 
 
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста» задовольнити частково. 
 
Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 червня 2023 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 07 листопада 2023 року в частині вирішення позовної вимоги  ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста», треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , державний реєстратор Білобожницької сільської ради Чортківського району Тернопільської області Іванісік Сергій Васильович, про скасування рішення державного реєстратора змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови. 
 
Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 червня 2023 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 07 листопада 2023 року в частині вирішення питання про припинення права власності відповідача на офісні приміщення скасувати. 
 
Додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області        від 04 серпня 2023 року та постанову Тернопільського апеляційного суду                             від 07 листопада 2023 року в частині перегляду цього додаткового рішення залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Суддя-доповідач  	Є. В. Петров  	
Судді	А. І. Грушицький  	
 	С. О. Карпенко  	
 	І. В. Литвиненко  	
 	В. В. Пророк