ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2025 року	Львів	Справа № 500/1935/24 пров. № А/857/18859/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії: 
головуючого судді:                               Гуляка В.В. 
суддів:                                                    Коваля Р.Й., Носа С.П.
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , 
на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 02 липня 2024 року (суддя – Мандзій О.П., час ухвалення - не зазначено, місце ухвалення – м. Тернопіль, дата складання повного тексту – 02.07.2024), 
в адміністративній справі №500/1935/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного  управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, 
про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії,

                                                            встановив: 

У березні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернулася в суд із адміністративним позовом до відповідача ГУ ПФУ в Тернопільській області, в якому просила: 1) визнати протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у непризначені пенсії за віком позивачу із застосуванням показника середньої заробітної плати в середньому на одну застраховану особу в цілому по Україні, з якої сплачені страхові внески за 2020-2022 роки в розмірі 12236,71 грн., починаючи з 17.07.2023, із виплатою грошової допомоги в розмірі десяти місячних пенсій, визначеної п.7-1 розділу XV "Прикінцевих положень" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування"; 2) зобов`язати відповідача здійснити призначення та виплату пенсії за віком позивачу із застосуванням показника середньої заробітної плати в середньому на одну застраховану особу в цілому по Україні, з якої сплачені страхові внески за 2020-2022 роки в розмірі 12236,71 грн., починаючи з 17.07.2023, із виплатою грошової допомоги в розмірі десяти місячних пенсій, визначеної п.7-1 розділу XV "Прикінцевих положень" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування"; 3) стягнути з відповідача судовий збір у розмірі 2422,40 грн на користь позивача. 
Ухвалами суду першої інстанції від 24.04.2024 року позовну заяву з вимогами до 28.09.2023 повернуто позивачеві, а в решта частині вимог відкрито провадження у справі. 
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 02.07.2024 позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області щодо відмови ОСОБА_1 у застосуванні показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки (2020-2022 роки), які передують року звернення із заявою про призначення пенсії за віком. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 з 29.09.2023 пенсії за віком у відповідності до  Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки (2020-2022 роки), які передують року звернення із заявою про призначення пенсії за віком, з урахуванням раніше виплачених сум. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 1211, 20 гривень. 
З цим рішенням суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову не погодилася позивач та оскаржила його в апеляційному порядку, вважаючи, що суд при прийнятті оскаржуваного рішення дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні таких вимог, а тому рішення суду підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі. 
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт покликається на непогодження із висновками суду першої інстанції в частині відсутності підстав для задоволення позовних вимог щодо зобов`язання відповідача виплатити грошову допомогу в розмірі десяти місячних пенсій, визначеної пунктом 7-1 розділу XV «Прикінцевих положень» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». З цього приводу зазначає скаржниця, що скориставшись у 2014 році своїм правом на призначення пенсії за вислугу років, не реалізувала його у повній мірі, а саме не отримувала пенсію, яка повинна виплачуватися кожного місяця, не отримала виплати пенсії за вислугу років за повний місяць. Таким чином, факт призначення пенсії за вислугу років у 2014 році не перешкоджає праву на виплату вказаної грошової допомоги, оскільки позивач не реалізувала своє право у повній мірі, а саме не отримувала пенсію, яка повинна виплачуватися кожного місяця. Пенсію за вислугу років було призначено 19.12.2014 року, а вже 12.01.2015 року позивач відмовилася від пенсії та вийшла на роботу. Вважає скаржниця, що оскільки вона отримувала пенсію за вислугу років з 29.12.2014 року по 12.01.2015 року, тобто менше, ніж один місяць, то набула право на отримання спірної грошової допомоги. 
За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати оскаржене рішення суду від 02.07.2024 та прийняти постанову, якою повністю задоволити позовні вимоги. 

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, вважає, що таку слід залишити без задоволення. 

Судом встановлено такі фактичні обставини справи. 
Позивачці ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області призначено: з 29.12.2014 – пенсію за вислугу років відповідно до  Закону України "Про пенсійне забезпечення" та з 17.07.2023 – пенсію за віком згідно Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". 
За результатами розгляду звернення ОСОБА_1 про застосування показника середньомісячного заробітку (доходу) в Україні при переведені з пенсії за вислугу років на пенсію за віком та про виплату грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій, Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області листом від 12.03.2024 №2787-2366/Д-02/8-1900/24 повідомило про відсутність правових підстав для проведення перерахунку пенсії, посилаючись на ч.3 ст.45 Закону №1058-IV. Середня заробітна плата (дохід) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки (2020-2022) застосовується при первинному призначенні пенсії, якщо звернення надійшло у 2023 році. Оскільки пенсія позивачу уже призначалась раніше, тому при проведенні перерахунку (перехід на інший вид пенсії) відповідно до Закону №1058-IV застосовано показник середньої заробітної плати (доходу), який враховувався під час перерахунку пенсій. Також, оскільки раніше позивач отримував пенсію за вислугу років, тому відсутні підстави для виплати грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій (а.с. 18, 21). 
Не погоджуючись з такими діями (бездіяльністю) відповідача, позивач звернулася до суду з даним позовом. 

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що являються обгрунтованими позовні вимоги про протиправність дій відповідача щодо відмови позивачу у застосуванні показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески за три календарні роки (2020-2022 роки), які передують року звернення із заявою про призначення пенсії за віком та необхідність відновлення порушених таких прав та інтересів позивача. У той же час суд першої інстанції не знайшов правових підстав для задоволення позовних вимог про виплату позивачу грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій відповідно до вимог п.7-1 Прикінцевих положень до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". 
Перевіряючи рішення суду першої інстанції відповідно до вимог статті 308 КАС України в межах доводів та вимог апеляційної скарги позивача, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутності підстав для задоволення позовних вимог щодо правомірності оспорюваних дій відповідача в частині відсутності підстав для виплати грошової допомоги в розмірі десяти місячних пенсій, визначеної п.7-1 розділу XV "Прикінцевих положень" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", виходячи з наступного. 
Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн. 
Наведені норми означають, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень. 
Згідно із статтею 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. 
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення. 
У пункті 5 рішення №8-рп/2005 від 11.10.2005 Конституційний Суд України зазначив, що право на пенсійне забезпечення є складовою конституційного права на соціальний захист. 
За приписами пунктів 1, 6 частини першої статті 92 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України. 
Відповідно до статті 55 Закону України “Про пенсійне забезпечення”, право на пенсію за вислугу років мають, зокрема працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років. 
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-IV від 09.07.2003 (далі – Закон №1058-IV). 
Згідно з частиною 1 статті 26 Закону №1058-IV, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років; з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років; з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років; з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років; з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років; з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років.
Пунктом 7-1 Прикінцевих положень Закону №1058-IV визначено, що особам, які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е"-"ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію, при призначенні пенсії за віком виплачується грошова допомога, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі їх десяти місячних пенсій станом на день її призначення. Виплата зазначеної грошової допомоги здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Порядок обчислення стажу, який дає право на призначення грошової допомоги, та механізм виплати цієї допомоги встановлюються Кабінетом Міністрів України. 
Порядок обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги, та її виплати, який визначає умови обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги відповідно до п.7-1 розділу ХV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затверджений постановою Кабінету Міністрів Україні 23.11.2011 № 1191 (далі – Порядок №1191).
Відповідно до п.2 Порядку №1191, до страхового стажу, що визначає право на виплату грошової допомоги, зараховуються періоди роботи в закладах та установах державної та комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е" і "ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", що передбачені: переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 4 листопада 1993 р. №909 "Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років".
Згідно п.5 Порядку №1191, грошова допомога надається особам, яким починаючи з 1 жовтня 2011 р. призначається пенсія за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 зазначеного Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е" - "ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію.
Отож, право особи на отримання грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій пов`язується з наявністю у неї необхідного спеціального страхового стажу роботи на певних визначених законодавством посадах й вихід на пенсію саме з цих посад в закладах та установах державної та комунальної форми власності, а також неотримання такою особою до моменту виходу на пенсію за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" будь-якого іншого виду пенсії. Підставою для відмови у виплаті грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій за віком є, зокрема, отримання до моменту призначення пенсії за віком будь-якої пенсії. 
У розглядуваних правовідносинах в цій справі встановлено, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області було призначено позивачу з 29.12.2014 – пенсію за вислугу років відповідно до  Закону України "Про пенсійне забезпечення" та з 17.07.2023 призначено пенсію за віком згідно Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". 
Вказані обставини підтверджуються матеріалами справи і сторонами визнаються. 
Отже, судом встановлено, що до призначення позивачу у липні 2023 року пенсії за віком їй уже раніше (у грудні 2014 року) призначалась пенсія за вислугу років, що, як вірно вказав суд першої інстанції, позбавляє позивача права на отримання спірної грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій. 
При цьому суд зауважує, що умовою наявності права на отримання вказаної грошової допомоги є не відсутність факту отримання особою будь-якого іншого виду пенсії на момент виходу на пенсію за віком, а відсутність такого факту до моменту виходу на цю пенсію, тобто в будь-який момент до досягнення пенсійного віку, передбаченого ст.26 Закону№1058-ІV. Слід зазначити, що законодавство не ставить право особи на отримання такої допомоги в залежність від розміру або тривалості отримання нею пенсії та часу її призначення, якщо такі обставини мали місце до виходу на пенсію за віком. 
Вказана правова позиція відповідає висновкам Верховного Суду, що наведені у постановах від 02.03.2020 у справі №175/4084/16-а, від 18.06.2021 у справі №328/1620/17, які правильно враховані судом першої інстанції до спірних правовідносин. 
За наведеного окружний суд дійшов вірного висновку в розрізі встановлених обставин справи про відмову позивачу у задоволенні позовних вимог щодо виплати грошової допомоги в розмірі десяти місячних пенсій, визначеної п.7-1 розділу XV "Прикінцевих положень" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за відсутності правових підстав. При цьому відповідач дія правомірно, відмовляючи позивачу у виплаті такої грошової допомоги. 
Вказаним спростовуються доводи апелянта про помилковість висновків суду першої інстанції про відмову у задоволенні таких вимог. 
З урахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що суд першої інстанції в оскарженій частині обґрунтоване та законне прийняв рішення, яке винесене із всебічним з`ясуванням обставин справи, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому немає підстав для його скасування. 
Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження). 
Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи та враховуючи, що дану адміністративну справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України. 
Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд – 

                                                           постановив: 

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення. 
Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 02 липня 2024 року в адміністративній справі №500/1935/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного  управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії – залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	В. В. Гуляк 	
судді	 	Р. Й. Коваль 	
 	 	С. П. Нос