ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 601/2285/24	Головуючий у 1-й інстанції Клим Т.П. 	
Провадження № 22-ц/817/125/25 	Доповідач - Храпак Н.М.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 лютого 2025 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
Головуючого - Храпак Н.М. 
Суддів -  Гірський Б. О., Хома М. В., 
за участі секретаря - Панькевич Т.І. 
без участі сторін, належним чином
повідомлених про день, час та місце 
розгляду справи,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №601/2285/24, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 31 жовтня 2024, ухваленого суддею Клим Т.П., повний текст якого складено 11 листопада 2024 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Кременецького відділу державної виконавчої служби у Кременецькому районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про відшкодування моральної шкоди, -
ВСТАНОВИВ:
       у липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Кременецького відділу державної виконавчої служби у Кременецькому районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про відшкодування моральної шкоди.
       Вимоги позову обґрунтовані тим, що 24.01.2022 Кременецьким ВДВС стосовно ОСОБА_1 відкрито виконавче провадження за №6821568 про стягнення штрафу на користь держави в розмірі 850 гривень. 24.01.2022 відповідачем накладено арешт на все його майно, що підтверджується постановою про арешт майна боржника, копії яких, згідно пункту 2 даної постанови направлено на виконання в органи та установи, які посвідчують договори відчуження майна чи проводять його перереєстрацію, тобто, окрім всього майна, яке належить йому, відповідачем особливу увагу приділено арешту саме нерухомого майна, яке складається з житлового будинку та трьох земельних ділянок (копії постанов додаються). З моменту арешту нерухомості до моменту закриття виконавчого провадження з одночасним зняттям арешту з майна, він був позбавлений можливості розпорядитися своїм нерухомим майном. Вказує, що відповідач незаконно застосував стосовно нього передбачені ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження» заходи примусового виконання рішень і позбавив його права розпоряджатися своєю власністю, а отже позбавив права власності на належне йому майно, оскільки права власності включає три її складових елементи (право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю), право приватної власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, про що однозначно вказано в статті 41 Конституції України.
       Зазначає, що сума штрафу за виконавчим провадженням складає 850 гривень, а розмір вартості арештованого відповідачем майна, права на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухому майно складає 476 729, 67 гривень, що перевищує суму штрафу більше ніж в 560 разів.
       Відповідач зловживав своїми процесуальними правами шляхом виходу за межі наданих йому законом повноважень та діяв всупереч вимог Закону України «Про виконавче провадження», який чітко визначав процедуру застосування стосовно боржника заходів примусового виконання рішень, яка передбачає точний алгоритм дій державного виконавця відносно порядку та послідовності дій по накладенню арешту на майно боржника для забезпечення виконання рішення про стягнення боргу. Однак, в даному випадку, коли сума боргу становить лише 850 грн, а майно боржника, на яке накладено арешт, має вартість, майже, півмільйона гривень (мова йде лише про частину майна у виді нерухомого майна), це є свідченням незаконності такої дії, яка перебуває у прямому причинному зв`язку з завданою йому моральною шкодою.
       Зазначає, що порушення прав позивача є очевидним та таким, що не підлягає доказуванню, оскільки до позову надано неспростовні аргументи у вигляді конкретних норм національного права, які доказують що відповідачем грубо порушено його права при застосуванні стосовно нього заходів примусового виконання рішень всупереч порядку передбаченому Законом України «Про виконавче провадження».
       Накладення арешту на все його майно надає можливість вказати на очевидний висновок про те, що фактично таким чином було арештовано все майно родини позивача, внаслідок чого він змушений був вживати додаткових зусиль та заходів, направлених на закриття виконавчого провадження та зняття арешту зі всього його майна. Оскільки, він є єдиним годувальником і джерелом надходжень грошових коштів, за рахунок яких утримується вся його родина, на утриманні має трьох малолітніх дітей, має статус інваліда армії 2 групи довічно, то фактично був арештований і його рахунок у відділенні банку, на який з Державного Бюджету України надходять пенсійні нарахування та допомога на дітей, а ці кошти не можуть бути арештовані згідно положень ст. 73 Закону України «Про виконавче провадження». Тобто, позивач був позбавлений здійснити будь-які дії з розпорядження належним йому майном (будинком, земельними ділянками), а також не мав доступу до його грошових коштів, внаслідок чого позбавлений можливості здійснювати свій обов`язок, як чоловіка та батька. Враховуючи очевидний факт відсутності будь-яким способом утримувати свою родину, фактично був підданий з боку держави внаслідок незаконних дій відповідача з приводу застосування заходів примусового виконання рішення.
       Протягом тривалого часу його душевний спокій був відібраний завдяки незаконним діям відповідача, він не міг вільно планувати своє життя та життя своєї родини, не міг відволіктися від думок про свавілля відповідача, що не давало можливості навіть спокійно спати, він протягом цього часу не міг нічого вдіяти по реалізації своїх прав (втратив можливість продати житловий будинок з земельними ділянками, на які вже мав виготовлені експертні звіти про грошову оцінку і покупець відмовився від угоди по покупці будинку через інформацію від нотаріуса про те, що все моє майно арештовано), хоча вживав всіх правових механізмів для цього, відповідач свідомо порушував його права та законі інтереси, і вважає, що дана обставина не може бути заперечена навіть самим відповідачем, бо підтверджена належними та допустимими доказами. Виходячи з вищенаведених обставин слід зробити очевидно єдиний висновок про те, що він зазнав глибоких моральних страждань внаслідок дій незаконних дій відповідача через незаконне застосування стосовно нього заходів примусового виконання рішення, внаслідок яких він був уражений в гарантованих Конституцією України правах. Просить позовні вимоги задовольнити.
       Рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 31 жовтня 2024 року, у позові до Кременецького відділу державної виконавчої служби у Кременецькому районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про відшкодування моральної шкоди відмовлено повністю. 
       Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 31 жовтня 2024 року у справі №601/2285/24 та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. 
       Вказує, що рішення суду ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, всупереч об`єктивним обставинам справи.
       В обґрунтування доводів апеляційної скарги, зазначає, що судом першої інстанції залишено поза увагою положення ч.6 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження», на яке позивач посилався в якості обґрунтування позову, згідно якої - стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. Разом з тим, сума стягнення штрафу складала 850 гривень, а відповідачем накладено арешт на все майно боржника, що в 560 разів перевищує суму штрафу, що грубо порушує засади справедливості, неупередженості та об`єктивності, співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями, що є прямим порушенням імперативних правил, якими зобов`язаний керуватися відповідач.
       Крім того, судом першої інстанції неповно з`ясовано обставину, яка полягає в тому, що державний виконавець негайно після відкриття провадження у справі виніс також і постанову про накладення арешту на все майно боржника, що підтверджується інформаційною довідкою з АСВП, не очікуючи відповіді від податкового органу на дані щодо РНОКПП, куди був направлений запит: (постанова про відкриття виконавчого провадження винесена 24.01.2022 року в 08:39:26; запит виконавцем сформовано 24.01.2022 року в електронному вигляді в 08:39:38; постанова про арешт всього майна боржника винесена 24.01.2022 року в 08:42:51: відповідь на запит в ЄСВП з`явилася 24.01.2022 року в 09:33:26). Судом, факту арешту всього майна через три хвилини після відкриття провадження не надано жодної правової оцінки, а саме даний факт свідчить про невжиття відповідачем заходів, спрямованих на встановлення всіх даних про боржника та його майновий стан з метою дотримання процедур, передбачених Законом України «Про виконавче провадження».
       Також, судом першої інстанції неповно з`ясовано обставину, яка стосується фактичного обсягу майна, яке арештовано відповідачем та вартість арештованого майна, враховуючи норми ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» - арешт на все майно боржника або на окремі речі накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця.
       Так, 16.10.2024 року, під час судового засідання, з`ясувалося, що було арештовано земельну ділянку 61234105000:02:001:2321 вартістю 29090 гривень в межах суми стягнення, тобто, арештована земельна ділянка в межах суми 1085 гривень; арештовано земельну ділянку 61234105000:02:001:232 вартістю 122600 гривень в межах суми стягнення, тобто, арештована земельна ділянка в межах суми 1085 гривень;арештований житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 вартістю 495 975 гривень в межах суми стягнення 1085 гривень.
       Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні наводить висновок, що позивачем «крім загальних тверджень, не надано жодних доказів щодо завдання йому моральних страждань», однак заявник вважає даний висновок безпідставним накладення арешту на все моє майно змушений був вживати додаткових зусиль та заходів, направлених на закриття виконавчого провадження та зняття арешту зі всього свого майна (поїздки з платіжними документами до виконавця - передача цих документів виконавцю, щоб був знятий арешт з мого майна і т.д.). Отже, внаслідок протиправного застосування заходів примусового виконання рішення, заявнику завдано значної моральної шкоди, що мало прояв у стражданнях, пов`язаних з порушенням нормальних життєвих зв`язків, погіршення матеріального стану його сім`ї, постійних переживаннь стосовно численних заходів примусу з боку держави, оскільки був позбавлений численних конституційних прав. Також вказує, що відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже, і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.         Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.
       Необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді відшкодування шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Наявність цих умов у межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про відшкодування шкоди на підставі статті 1174 ЦК України, що ним і зроблено, оскільки в позові наведено неспростовні обставини та аргументи щодо незаконності застосування стосовно нього заходів примусового виконання рішення.
       Від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 31 жовтня 2024 року залишити без змін.
       Відповідно до інформації, яка міститься в автоматизованій системі виконавчого провадження на виконанні у відділі державної виконавчої служби у Кременецькому районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції в провадженні головного державного виконавця Байталохи І.К. знаходилася постанова Кременецького відділу поліції серії ЕАО №4933543 від 21.10.2021 про стягнення з ОСОБА_1 штраф на користь держави 850 грн.
       24.01.2022, керуючись статтями 3,4,24,25,26,27 Закону України «Про виконавче провадження», державним виконавцем винесена постанова про відкриття виконавчого провадження (ВП №68210568 ). 24.01.2022 винесена постанова про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, якою визначено загальну суму мінімальних витрат в розмірі 150 грн. 24.01.2022 державним виконавцем направлений запит до Державної фіскальної служби України про реєстраційний номер облікової картки платника податків - боржника - фізичної особи або серію (за наявності) і номер паспорта боржника - фізичної особи та джерела отримання доходів боржника - фізичної особи. Державна фіскальна служба України 24.01.2022 повідомила, що за даними, надісланими у запиті, неможливо однозначно ідентифікувати фізичну особу. 24.01.2022 винесена постанова про стягнення виконавчого збору в розмірі 85 грн. 24.01.2022 винесена постанова про арешт майна боржника у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів 1085 гри., про що зазначено у постанові. 01.02.2022 на рахунок відділу надійшли 1085 грн., стягнені з боржника (сплачені боржником на депозитний рахунок відділу). 02.02.2022 державним виконавцем підготовлене розпорядження про перерахунок стягнутих коштів та винесена постанова про закінчення виконавчого провадження згідно п.9 ч.1 ст.39,40 Закону, а також припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення, про що зазначено у постанові. 03.02.2022 стягнуто витрати виконавчого провадження в розмірі 150 грн. згідно платіжних інструкцій №№1663,1664; штраф в розмірі 850 грн. згідно платіжної інструкції №1695; виконавчий збір в промірі 85 грн. згідно платіжної інструкції №1694.         Виконавче провадження №68210568 знищено 27.02.2024 згідно Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями.
       За вищевказаним виконавчим провадженням відомості про боржника ОСОБА_1 внесено до Єдиного реєстру боржників одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження (24.01.2022) та виключені з Єдиного реєстру боржників одночасно з винесенням постанови про закінчення виконавчого провадження (02.02.2022). Постанова про арешт майна боржника від 24.01.2022 винесена у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, втрат виконавчого провадження, штрафів 1085 гри., про що зазначено у постанові, та застосована для забезпечення реального виконання рішення. При цьому, звернення стягнення на майно боржника (його опис, вилучення та примусова реалізація) державним виконавцем не проводилося. Постанова про відкриття виконавчого провадження від 24.01.2022 та постанова про арешт майна боржника від 24.01.2022, а також інші виконавчі дії боржником у встановленому законом порядку не оскаржені. Державним виконавцем виконавчі дії проведені відповідно до чинного законодавства, рішення, дії або бездіяльність державного виконавця у вищевказаному виконавчому провадженні неправомірними не визнавалися.
       У зв`язку із не встановленням РНОКПП та паспортних даних боржника, державним виконавцем інформація про арешт майна боржника не була внесена до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 389392006 від 02.08.2024, а тому твердження позивача про те, що з моменту арешту нерухомості до закриття справи (закінчення виконавчого провадження) він був позбавлений можливості розпорядитися своїм майном, у т. ч., що покупець відмовився від угоди по покупці будинку через інформацією нотаріуса про те, що все його майно арештовано, не відповідає дійсності.
       Також, у зв`язку із не встановленням РНОКПП та паспортних даних боржника, державним виконавцем не була винесена постанова про арешт коштів боржника, що підтверджується інформаційною довідкою з автоматизованої системи виконавчого провадження № 86859 від 02.08.2024, а тому твердження позивача про те, що він не мав доступу до свої грошових коштів також не відповідає дійсності. Окрім цього, кримінальне провадження №12024211010000172, на яке посилається позивач закрите 30.04.2024 згідно з п.2 ч.1 ст.284 КПК України (встановлена відсутність події кримінального правопорушення), що підтверджується Витягом з ЄРДР від 02.08.2024. Як зазначено вище, державним виконавцем Відділу у виконавчому провадженні не порушені вимоги законодавства та її вини немає, а тому вимога позивача щодо стягнення моральної шкоди є безпідставна.
        ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення за штрих кодом 0600999930589.
       Представник Кременецького відділу ДВС у Кременецькому районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції також в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, про що свідчить довідка про доставку судової повістки до електронного кабінету. Разом з тим, на електронну адресу, через систему “Електроний суд” до Тернопільського апеляційного суду надіслали заяву, в якій просять розгляд даної справи здійснювати за їхньої відсутності. 
       Відповідно до частини 6 статті 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.
       Згідно з п. 1.п.2 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день вручення судової повістки під розписку та день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи.
       Враховуючи вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розгляд справи проводити у відсутності сторін, які належним чином повідомлені про дату, час і місце слухання справи.
       Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції за наявними в справі доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з огляду на таке.
       Згідно з ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Як вказано в частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
       Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.
       Судом встановлено, що відповідно до постанови серії ЕАО №4933543 від 21.10.2021, винесеної Кременецьким районним відділом поліції на ОСОБА_1 , накладено штраф в розмірі 425 грн та зазначено, що згідно із ч. 2 ст. 308 КУпАП у разі несплати штрафу протягом 15 днів з метою примусового виконання цієї постанови органи державної виконавчої служби стягують з правопорушника штраф у подвійному розмірі в сумі 850 грн (а.с.38).
       24.01.2022 головним державним виконавцем Кременецького відділу ДВС у Кременецькому районі Тернопільської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 68210568 з примусового виконання постанови серії ЕАО №4933543 від 21.10.2021 про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави штрафу у розмірі 850 грн (а.с.13).
       Також, того ж дня, головним державним виконавцем Кременецького відділу ДВС у Кременецькому районі Тернопільської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції у вказаному виконавчому провадженні винесено  постанови: про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, якою визначено для боржника ОСОБА_1 розмір мінімальних витрат виконавчого провадження в загальній сумі 150,00 грн; про стягнення виконавчого збору в розмірі 85 грн; про арешт майна боржника, якою накладено арешт на все майно боржника, що належить ОСОБА_1 у межах суми звернення з урахуванням виконавчого збору /основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів 1085 грн(14, 39 зворіт — 41зворіт). 
       02.02.2022 державним виконавцем стягнуто витрати виконавчого провадження в розмірі 150 грн. згідно платіжних інструкцій №№1663,1664; штраф в розмірі 850 грн. згідно платіжної інструкції №1695; виконавчий збір в промірі 85 грн, згідно платіжної інструкції №1694 (а.с.47-80).
       Згідно постанови Кременецького відділу ДВС у Кременецькому районі Тернопільської області від 02.02.2022, виконавче провадження №68210568 з примусового виконання постанови № EАО 4933543 від 21.10.2021 закінчено. Припинено чинність арешту майна та скасовано інші заходи примусового виконання рішення (а.с 43 зворіт).
       Як вбачається з акту про вилучення виконавчих проваджень для знищення від 27.02.2024, виконавче провадження №68210568 з примусового виконання постанови № EАО 4933543 від 21.10.2021 знищено 27.02.2024 (а.с.44-45).
       20.03.2024 на підставі ухвали Кременецького районного суду від 15.03.2024 у справі №601/803/24 (провадження №1-кс/601/202/2024), 19.03.2024 до Єдиного реєстру досудових розслідувань Кременецького РВП ГУНП в Тернопільській області внесені відомості за № 12024211010000172 про те, що 19.03.2024 до Кременецького РВП ГУНП в Тернопільській області надійшла ухвала Кременецького районного суду від 15.03.2024 справа №601/803/24 провадження №1-кс/601/202/2024 про зобов`язання внесення відомостей до ЄРДР за ч. 2 cт.364 КК України, за фактом того, що 24.01.2022 в період часу з 8.00 год. до 17.00 год. головний державний виконавець Кременецького відділу державної виконавчої служби у Кременецькому районі Тернопільської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), ЄДРПОУ 34566896 Байталоха І.К. будучи службовою особою, яка на постійній основі здійснює функції представника органу державної виконавчої влади, виніс постанову про відкриття провадження ВП №68210568 про стягнення з ОСОБА_2 штрафу на користь держави розмірі 850 гривень після чого, зловживаючи владою, з метою одержання неправомірної вигоди для себе, всупереч інтересам служби, діючи з прямим умислом, спрямованим на порушення положень ст. ст. 19, 41 Конституції України, свідомо ігноруючи положення частини третьої статті 56 Закону України «Про виконавче провадження», згідно якої законодавцем визначено пріоритетність прав та інтересів боржника у виконавчому провадженні шляхом адміністративно-правового захисту його майна через механізм арешту, вартість якого повинна бути у розмірі більше суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця, тобто загальною сумою 1085 гривень, виніс постанову про накладення арешту на все майно ОСОБА_1 . Відомості внесені до реєстру за правовою кваліфікацією кримінального правопорушення ч.2 ст. 364 КК України.
       30.04.2024 розслідування кримінального провадження закрито на підставі, п.2 ч.1 ст. 284 КПК України (а.с.65).
       Згідно звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки №VS09-0017 ринкова вартість земельної ділянки 6123410500:02:001:2321 становить 29090 грн.
       Згідно звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки №VS09-0018 ринкова вартість земельної ділянки 6123410500:02:001:232 становить 122600 грн.
       Згідно звіту про оцінку майна №VS09-0019 ринкова вартість житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями по АДРЕСА_1 становить 495975 грн (а.с16-18).
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог, оскільки позивачем не надано жодних доказів на підтвердження завдання йому моральних страждань, або втрат немайнового характеру 
Колегія суддів, з даним висновком суду першої інстанції погоджується, виходячи з такого.
Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема відшкодування моральної (немайнової) шкоди. 
Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
       Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Як роз`яснено у п.п.3, 5 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.         Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. 
Частиною першою статті 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
       Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
       Загальною підставою відповідальності є протиправне, шкідливе, винне діяння завдавача шкоди. Протиправна поведінка може виявлятися у прийнятті особою неправомірного рішення або у неправомірній поведінці. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди. Відповідальність настає лише за вини заподіювача шкоди. Тобто, відсутність у діях особи умислу або необережності звільняє особу від відповідальності.
       У той же час, спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи згаданих органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173, 1174 ЦК України.
       За змістом статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
       Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (ст. 1174 ЦК України).
       Таким чином, зазначені підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як зазначені органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
       При цьому, з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1173,1174 ЦК України шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання зазначених рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними.
       Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.
       Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).
       Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.
       Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин.
       Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння.
       Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 16 вересня 2024 року у справі № 638/9600/20 (провадження № 61-10552св23).
       Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 виклала висновок про те, що... [застосовуючи положення статей 1173, 1174 ЦК України суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування].
       Постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20 містить висновки, що … [зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини].
       Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за шкоду, завдану рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби., а також інші докази.
       Подібні правові висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №242/4741/16-ц (провадження №14-515цс19, пункт 26 та в постановах Верховного Суду від 10 травня 2023 року у справі № 757/23847/21 (провадження № 61-1913св23), від 30 листопада 2022 року у справі № 753/11250/14-ц (провадження № 61-6568св22). 
       Також, загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Суд дійшов висновку, що відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним з ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання та приниження емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження з нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік і стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен установити, чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, установити причинно-наслідковий зв`язок і визначити сумірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.         Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19) зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
       Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII (надалі Закон №1404-VIII).
       Згідно зі статтею 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
       Пунктом 6 частини першої статті 3 Закону № 1404-VIII передбачено, що примусовому виконанню підлягають постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом.
       Приписами статті 5 Закону № 1404-VIII визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та, у передбачених цим Законом випадках, на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
       Відповідно до ч.1 статті 13 Закону №1404-VIII та пункту 6 розділу І Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 02.04.2012 за №489/20802, під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
       Виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону: 1) за заявою стягувача про примусове виконання рішення; 2) за заявою прокурора у разі представництва інтересів громадянина або держави в суді; 3) якщо виконавчий документ надійшов від суду у випадках, передбачених законом; 4) якщо виконавчий документ надійшов від суду на підставі ухвали про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземної держави, до повноважень яких належить розгляд цивільних чи господарських справ, іноземних чи міжнародних арбітражів) у порядку, встановленому законом; 5) у разі якщо виконавчий документ надійшов від Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів (ч. 1ст. 26 Закону № 1404-VIII).
       Ч. 1 ст. 18 Закону №1404-VIII передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
       Згідно зі ч. 5 ст. 26 Закону №1404-VIII виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.
       Відповідно до ч.ч. 1,6 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації (пред`явленні електронних грошей до погашення в обмін на кошти, що перераховуються на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця).
       Стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.
       Згідно зі статтею 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.
       Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.
       Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна.
       Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.
       Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом (ч.2 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження»).
       Із зазначеного нормативного регулювання випливає, що, дотримуючись засад законності, справедливості, неупередженості та об`єктивності виконавчого провадження, його гласності та відкритості, виконавець зобов`язаний вживати передбачених чинним законодавством заходів щодо примусового виконання рішень, належного вчинення виконавчих дій.
       Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що у зв`язку із незаконним застосування щодо нього заходів примусового виконання рішення та винесення державним виконавцем постанови про арешт майна боржника, якою безпідставно накладено арешт на все його майно, він змушений був вживати додаткових зусиль та заходів, направлених на закриття виконавчого провадження та зняття арешту зі всього свого майна, йому завдана моральна шкода, яка полягає у глибоких душевних страждань, пов`язаних з порушенням нормальних життєвих зв`язків, погіршення матеріального стану його сім`ї.
       Разом з тим, позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що внаслідок дій (бездіяльності) та рішень Кременецького відділу державної виконавчої служби у Кременецькому районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції завдано моральної шкоди позивачу.
       Матеріалами справи підтверджено, що державним виконавцем в межах виконавчого провадження ВП №68210568, винесено ряд постанов від 24.01.2022: про відкриття виконавчого провадження, якою стягнуто штраф на користь держави в розмірі 850 грн; про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, якою з боржника ОСОБА_1 стягнуто 150,00 грн мінімальних витрат виконавчого провадження; про стягнення виконавчого збору в розмірі 85 грн; про арешт майна боржника, якою накладено арешт на майно боржника ОСОБА_1 у межах суми звернення стягнення в розмірі 1085 грн.
       Тобто, в ході здійснення даного виконавчого провадження з позивача стягнуто 850,00 грн штрафу; 85,00 грн виконавчого збору; 150,00 грн витрат виконавчого провадження, а всього 1085 грн. 
       Як вбачається з постанови про арешт майна боржника від 24.01.2022, накладено арешт на майно боржника ОСОБА_1 лише в межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів, яка становить 1085 грн (а.с.42 зворіт) та повідомлено позивача, що постанова може бути оскаржена у порядку та строки, встановлені Законом України «Про виконавче провадження». 
       Крім того, державним виконавцем 02.02.2022 було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №68210568, з якої вбачається, що дане виконавче провадження з примусового виконання постанови серії ЕАО №4933543 від 21.10.2021 про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави штрафу у розмірі 850 грн, закінчено. Припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення (а.с.43 зворіт). 
       За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що дії державного виконавця щодо винесення постанови про арешт майна боржника від 24 січня 2022 року, якою було накладено арешт на майно боржника ОСОБА_1 у виконавчому провадженні ВП № 68210568, в межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів, були вчинені ним в рамках відкритого виконавчого провадження у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження», а відтак твердження позивача щодо незаконності дій відповідача не можуть вважатися належними та обґрунтованими. 
       Колегія суддів звертає увагу, що сам факт винесення державним виконавцем постанови про арешт майна боржника у виконавчому провадженні, є недостатнім для застосування наслідків цивільно-правового делікту.
       При встановленні протиправності дій відповідача, для вирішення питання про відшкодування шкоди необхідним є доведення заподіяння такими діями (бездіяльністю) моральної шкоди та, відповідно, наявність причинно-наслідкового зв`язку між такими діями (бездіяльністю) та заподіяною шкодою.         Отже, саме по собі винесення постанови про арешт майна боржника від 24 січня 2022 року, якою правомірно було накладено арешт на майно боржника ОСОБА_1 у виконавчому провадженні ВП № 68210568, лише в межах суми звернення стягнення, не може свідчити про незаконність дій відповідача та, відповідно не може бути підставою для притягнення відповідача до цивільно-правової відповідальності та відшкодування моральної шкоди. Крім того, позивачем не надано суду доказів щодо оскарження дій державного виконавця щодо винесення постанови про арешт майна боржника від 24 січня 2022 року у порядку визначеному законодавством, в тому числі із додержанням строків визначених законом щодо оскарження таких дій (шляхом подання скарг на рішення, дії державного виконавця), відтак її незаконність не встановлена у визначеному законом порядку.
       З наведеного вбачається, що висновки суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено факт заподіяння йому відповідачем моральної шкоди, яка за змістом ст. 1167 ЦК України завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, а також відповідно до того, яких саме втрат немайнового характеру він зазнав, обґрунтовуючи розмір відшкодування моральної шкоди, є законними та обґрунтованими.
Доводи апеляційної скарги про те, що внаслідок незаконних дій відповідача, а саме винесення державним виконавцем постанови про арешт майна боржника, позивач змушений був вживати додаткових зусиль та заходів, направлених на закриття виконавчого провадження та зняття арешту зі всього свого майна, йому завдана моральна шкода, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки до суду не надано належних доказів душевних страждань позивача, існування факту заподіяння йому моральної шкоди діями відповідача, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями відповідача, тобто складу деліктної відповідальності, що в силу вимог статей 12, 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком.
       Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції та власного тлумачення характеру спірних правовідносин і встановлених судом обставин. Такі доводи оцінені судом першої інстанції та не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи.
       З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції вважає, що немайнові права позивача не було порушено відповідачем.
       Таким чином, у справі, яка переглядається, суд першої інстанцій правильно виходив із того, що ОСОБА_1 не надав достатніх, належних і допустимих доказів на підтвердження факту заподіяння йому моральних страждань, або втрат немайнового характеру, факту наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями державного виконавця, а відтак обґрунтованим є висновок суду про відсутність правових підстав для задоволення позову.
       Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
       Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення Кременецькогорайонного суду Тернопільської області від 31 жовтня 2024 року – залишити без змін, оскільки висновки місцевого суду відповідають обставинам справи, узгоджуються з нормами процесуального права, які судом застосовані правильно, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.35, 259, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -
ПОСТАНОВИВ:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 — залишити без задоволення. 
       Рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 31 жовтня 2024 року - залишити без змін. 
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст судового рішення виготовлений 15 лютого 2025 року.

Головуючий:                                                                 Н. М. Храпак

Судді:                                                                         Б.О. Гірський
                                                                       
                                                                               М.В. Хома