ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1397/25 Справа № 188/1393/22 	  	Суддя у 1-й інстанції - Курочкіна О. М. Доповідач - Макаров М. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2025 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого – судді Макарова М.О.         
суддів – Єлізаренко І.А., Свистунової О.В.
при секретарі – Паромовій О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 23 вересня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів, інфляційних втрат та трьох відсотків річних, -

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2022 року   ОСОБА_2  звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1  про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. 
Позов мотивовано тим, що у вересні 2021 року надала дозвіл ОСОБА_1  тимчасово пожити у належному їй житловому будинку за адресою по  АДРЕСА_1  з метою отримання ним від шахти вугілля для опалення житла, передала йому ключ від будинку. Відповідно до позову підписаного  ОСОБА_2 , відповідач за поданим позовом,  ОСОБА_1 , фактично у будинку не проживав, власних речей у будинку позивача не мав, комунальні платежі не сплачував, в утриманні житла участі не брав. Крім того,  ОСОБА_2  зазначила, що жодних договорів з відповідачем та іншими особами щодо користування вказаним житловим будинком позивачка не укладала. 
У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом про стягнення грошових коштів, інфляційних втрат та трьох відсотків річних. 
Зустрічний позов мотивовано тим, що  ОСОБА_2 свідомо вводила суд в оману, щодо обставин справи, викладаючи їх у викривленому вигляді. Обставини зазначені у її позові не відповідали дійсності, що спонукало подання зустрічного позову для встановлення дійсних обставин, які склалися між позивачем та ОСОБА_2 щодо будинку по АДРЕСА_1 і спільний розгляд як позовної заяви ОСОБА_2 із зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 про стягнення частково сплачених для купівлі домоволодіння грошових коштів з урахуванням інфляційних втрат та річних процентів.
У зустрічному позові також зазначено, що у лютому 2021 року, в присутності свідків, ОСОБА_1 домовився з ОСОБА_2 про куплю-продаж будинку по АДРЕСА_1 який належить їй на праві власності за договором дарування. За попередньою домовленістю сторін вартість будинку склала 210 000 грн. з щомісячною виплатою, з лютого 2021 року, в розмірі 10 000 грин. до повної сплати всієї суми. Також була домовленість, що після сплати 30% вартості будинку (70 000 грн.), вона надасть дозвіл на реєстрацію в даному будинку та нотаріальне оформлення попереднього договору про куплю-продаж будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
На першу переказану суму 10 лютого 2021 року, на наданий ОСОБА_2 номер банківської карти, ОСОБА_2 , написала розписку, але посилаючись на зайнятість, вона перестала надавати розписки після наступних переказів і обіцяла після сплати 30% вартості будинку надати дозвіл на реєстрацію ОСОБА_1 в даному будинку.
В жовтні 2021 року, після тривалих зволікань, так як сума в розмірі 70 000 грн. була сплачена з лютого 2021 року по 07 серпня 2021 року, ОСОБА_2 надала дозвіл на реєстрацію і 13 жовтня 2021 року позивач був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , тобто в будинку який належить ОСОБА_2 .
Щодо оформлення попереднього договору купівлі-продажу будинку нотаріально, відповідачка попрохала перенести це на кінець жовтня 2021 року, в зв`язку із її зайнятістю, але після цього, вона перестала відповідати на дзвінки, уникати зустрічі, стала переховуватися. На SMS-повідомлення про повернення грошових коштів в розмірі 80 120,00 грн, не було жодної відповіді і тому враховуючи, що в жовтні 2021 року зі сторони ОСОБА_2 була порушена домовленість про оформлення попереднього договору куплі-продажу будинку нотаріально, позивач вважає, що саме з жовтня 2021 року ОСОБА_2 незаконно володіє грошовими коштами позивача в розмірі 80120,00 грн, які просить стягнути з відповідача з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми.
У зв`язку з чим просив суд стягнути з відповідача кошти,частково сплачені в рахунок вартості будинку з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми.
У березні 2023 року, після подачі зустрічного позову,  ОСОБА_2  надала до суду заяву про залишення її позову без розгляду. 
Ухвалою Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 29 січня 2024 року позов ОСОБА_2 залишено буз розгляду.
Заочним рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 23 вересня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково та ухвалено стягнути з ОСОБА_2 частково сплачені позивачем кошти в якості авансу за будинок з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми на загальну суму 110314 грн.19 коп яка складається з наступного: заборгованість по сплаченим коштам -80000 грн.; інфляційне нарахування — 25796,09 грн.; три відсотки річних відповідно до ст.625 ЦК України - 4517, 26 грн. на користь ОСОБА_1 . В задоволенні інших позовних вимог відмовити. Вирішено питання стосовно судових витрат.
Заочне рішення мотивовано тим, що основний договір в обумовлений сторонами строк укладено не було, частину отриманих коштів відповідач позивачу не повернув, а чинним законодавством не передбачено залишення авансу або його частини у сторони попереднього договору у випадку не укладення основного договору, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача в користь позивача грошових коштів, отриманих відповідачем в якості авансу. Позивачем залучено співвідповідача, але вимоги про стягнення заборгованості заявлено лише до ОСОБА_2 , а отже задоволенню не підлягають.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив резолютивну частину заочного рішення доповнити, виклавши її наступним чином: стягнути солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на його користь грошові кошти в сумі 110 314,19 грн., яка складається із заборгованості за основним боргом — 80 000 грн., заборгованості за інфляційними втратами за період 01 листопада 2023 року по 19 вересня 2023 року — 25 796,09 грн., 3 % річних за період 01 листопада 2023 року по 19 вересня 2023 року — 4 517,26 грн., посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.
Так, судом встановлено, що між сторонами було досягнуто усної домовленості щодо купівлі будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Довідкою №302 від 13 жовтня 2021 року про реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 підтверджується, що він, після часткової сплати вартості будинку, з 13 жовтня 2021 року був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
Розпискою відповідача, ОСОБА_2 , від 10 лютого 2021 року підтверджується, позивач сплатив відповідачу перший внесок за будинок в розмірі 10000 грн., в подальшому сплата здійснювалась аналогічно, відповідно до домовленості з ОСОБА_2 ..
Випискою по банківському рахунку ОСОБА_1 підтверджується щомісячний перерахунок коштів на загальну суму 80000 грн..
Довідкою з банку «ПУМБ» №КНО-07.8.6/2845БТ від 30 червня 2023 року підтверджується факт переказів до АТ «КБ`Приватбанк» перерахунок коштів на загальну суму 80000 грн..
Проте в подальшому, позивач та відповідач не уклали договору купівлі-продажу вищевказаного домоволодіння в установленому законом поряду, а ОСОБА_2 не повернула позивачу частково сплаченні за будинок кошти у розмірі 80000 грн..
ОСОБА_2 немає рахунків у ПриватБанку і надала для перерахунку коштів позивачем номер банківської карти ОСОБА_3 .
Відповідно до повідомлення АТ КБ «ПриватБанк» позивач перераховував кошти на банківську карту ОСОБА_3 , тобто ОСОБА_2 для перерахунку надала позивачу банківську карту ОСОБА_3 , який за клопотанням позивача був залучений в якості співвідповідача.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що основний договір в обумовлений сторонами строк укладено не було, частину отриманих коштів відповідач позивачу не повернув, а чинним законодавством не передбачено залишення авансу або його частини у сторони попереднього договору у випадку не укладення основного договору, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача в користь позивача грошових коштів, отриманих відповідачем в якості авансу. Позивачем залучено співвідповідача, але вимоги про стягнення заборгованості заявлено лише до ОСОБА_2 , а отже задоволенню не підлягають.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до статті 509ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити в користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно зі статтею 526ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За положеннями частини 1статті 546ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
Згідно із частинами першої, третьою статті 635ЦКУкраїнипопереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.
Відповідно до статті 657ЦКУкраїнидоговір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
Завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом (стаття 570 ЦК України).
Ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання.
Внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору.
Оскільки попередній усний договір, його учасниками укладався з метою забезпечення укладання у майбутньому договору купівлі-продажу будинку, то за правилами статті 635 ЦК України цей договір підлягав обов`язковому нотаріальному посвідченню.
У разі недотримання сторонами вимог законодавства про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним відповідно до частини 1статті 220 ЦК України.
Відповідно до ч.2 ст.570 ЦК України якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.
Авансом визнається грошова сума яка передається однією стороною договору другій у рахунок майбутніх платежів. Відповідно аванс не виконує забезпечувальної функції. Сторона, що видала аванс, вправі вимагати його повернення в разі припинення зобов`язання до початку його виконання, а також у всіх випадках невиконання договору.
На відміну від авансу завдаток підлягає поверненню тільки в разі припинення зобов`язання до початку його виконання або внаслідок неможливості виконання.
Видача й одержання завдатку є безумовним доказом факту вчинення договору, то видача авансу безумовним доказом факту укладення договору не є.
01 жовтня 2020 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 361/8331/18 досліджував питання щодо різниці авансу від завдатку, а також наслідки невиконання зобов`язання кожною із сторін. Крім цього, в постанові Верховного Суду України від 17 червня 2021 у справі № № 711/5065/15-ц також роз`яснено різницю між завдатком та авансом.
Отже, щомісячна сплата в рахунок виплат за домоволодіння, як способу забезпечення виконання зобов`язання, може мати місце лише у випадку наявності зобов`язання, тобто договору між сторонами, яким визначено предмет та істотні умови.
У разі коли сторони лише домовилися укласти договір, але відповідно його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору платежі (аванс) повертаються в тому розмірі, в якому вони надавалися з урахунням положень ч.2 ст.625 ЦК України у випадку прострочення виконання грошового зобов`язання.
Відповідно до положень ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 
Вірно встановивши, що основний договір в обумовлений сторонами строк укладено не було, частину отриманих коштів відповідач позивачу не повернув, а чинним законодавством не передбачено залишення авансу або його частини у сторони попереднього договору у випадку не укладення основного договору, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог, з таким висновком погоджується й колегія суддів.
Доводи апеляційної скарги про те, що апелянтом до суду було подано уточнену зустрічну позовну заяву, за якою він просив залучити у якості співвідповідача ОСОБА_3 , та стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 112 101, 48 грн., колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки в матеріалах містить лише клопотання про залучення співвідповіча (а.с. 118). 
Жодних позовних вимог щодо солідарного стягнення грошових коштів з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 а також підтвердження звернення ОСОБА_1 до Державного Бюро розслідувань з приводу фальсифікації матеріалів справи, матеріали справи не містять.
Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.
Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).
Суд з дотриманням приписів процесуального законодавства правильно і повно встановив фактичні обставини справи, правильно визначив правовідносини сторін, які виникли із встановлених ним обставин, правові норми що підлягають застосуванню до цих правовідносин та вирішив спір відповідно до закону.
Враховуючи зазначене, відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, - 

П О С Т А Н О В И Л А : 

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 — залишити без задоволення.
Заочне рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 23 вересня 2024 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді І.А. Єлізаренко 

О.В. Свистунова