СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2025 року                                    м. Харків                                    Справа №905/825/24  

          Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя Гетьман Р.А., суддя Склярук О.І., суддя  Хачатрян В.С.

за участю секретаря судового засідання Міракова Г.А.,     
за участю представників учасників справи:
від позивача – Ольховський М.В., 
від відповідача – Ковальчук Д.Ю., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Східного апеляційного господарського суду матеріали апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Сайко Андрія Олександровича (вх.№2373Д від 08.10.2024) на рішення Господарського суду Донецької області від 10.09.2024 у справі №905/825/24 (м. Харків, суддя Фурсова С.М., повний текст рішення складено 20.09.2024)
за позовом Фізичної особи-підприємця Данелюка Ігоря Григоровича, м. Краматорськ, Донецька область,
до Фізичної особи-підприємця Сайко Андрія Олександровича, м. Краматорськ, Донецька область,
про стягнення 479 838,00 грн, -

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Данелюк Ігор Григорович звернувся до Господарського суду Донецької області з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця Сайко Андрія Олександровича про стягнення 813 513,88 гривень, з яких: 479 838,00 гривень заборгованість, 257 833,05 гривень пеня, 19 772,93 гривень 3% річних, 56 069,90 гривень інфляційні втрати.
В обґрунтування заявлених вимог (з урахуванням заяви про зміну підстав позову) позивач посилається на не виконання відповідачем зобов`язань з внесення плати за фактичне користування приміщенням з вересня 2021 року по травень 2024 року.
12.08.2024 позивач подав до Господарського суду Донецької області заяву про зменшення позовних вимог по справі, в якій відмовився від вимог щодо стягнення 257 833,05 грн пені, 19 772,93 грн 3% річних, 56 069,90 грн інфляційних втрат. 
У судовому засіданні 15.08.2024 Господарським судом Донецької області прийнято заяву позивача про зменшення позовних вимог, вирішено розгляд справи в подальшому здійснювати з урахуванням прийнятих змін.
Рішенням Господарського суду Донецької області від 10.09.2024 позовні вимоги Фізичної особи-підприємця Данелюка Ігоря Григоровича до Фізичної особи-підприємця Сайко Андрія Олександровича про стягнення 479 838,00 гривень заборгованості задоволено. Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Сайко Андрія Олександровича на користь Фізичної особи-підприємця Данелюка Ігоря Григоровича 479 838,00 гривень заборгованості. Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Сайко Андрія Олександровича на користь Державного бюджету України судовий збір в розмірі 7197,57 гривень. Ухвалено видати накази після набрання рішенням законної сили.
Фізична особа-підприємець Сайко Андрій Олександрович з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм чинного законодавства, просить скасувати рішення Господарського суду Донецької області від 10 вересня 2024 року по справі №905/825/24 та прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог Фізичної особи – підприємця Данелюка Ігоря Григоровича до Фізичної особи – підприємця Сайко Андрія Олександровича про стягнення 479838,00 грн у повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги Фізична особа-підприємець Сайко Андрій Олександрович зазначає наступне:
- враховуючи недійсність договору суборенди від 01.05.2021, у Відповідача відсутні зобов`язання щодо сплати орендної плати до 10 числа наступного місяця за звітним згідно п. 6.4. даного Договору. Позивач з жодними вимогами в порядку ст. 530 ЦК України про сплату плати за користування приміщенням до Відповідача не звертався;
- матеріалами справи не підтверджується та обставина, що Відповідач фактично користувався спірним приміщенням в період з 11.09.2021 по 10.05.2024. Підписанням Акту приймання-передачі нежитлового приміщення від 11.09.2021 Відповідач підтвердив намір користування приміщенням. Однак, цей Акт не підтверджує того, що він фактично ним користування в спірний період, подальшого користування не було оскільки обидві сторони вважали договір суборенди недійсним;
- Акт повернення нежитлового приміщення від 20.06.2024 підписаний між сторонами в силу недійсності самого договору суборенди, про що в ньому й зазначено. При цьому в даному Акті не вказано про те, що Відповідач фактично користування спірним приміщенням в спірний період;
- суд першої інстанції фактично дослідив лише частину доповнень Відповідача до відзиву на позовну заяву, де зазначено з якого часу спірне приміщення було передано військовим у користування, і не було досліджено і відповідно не відображено в оскаржуваному рішенні дату, по яку військові там знаходились – 31.10.2023, що є окремою підставою для скасування судового рішення згідно п. 1 ч. 1 ст. 277 ГПК України;
- матеріалами справи не підтверджується та обставина, що 15000,00 грн є ринковою орендною плати за користування приміщенням. Відповідач не визнавав вказану суму орендної плати ринковою вартістю оренди, оскільки не здійснював жодного платежу за недійсним договором суборенди від 01.05.2021, що є порушенням ч. 1 ст. 216 ЦК України;
- стягуючи з Відповідача на користь Позивача заборгованості зі сплати плати за користування спірним приміщенням в період з 26.02.2022 по 31.10.2023, судом порушено ч. 6 ст. 762 Цивільного кодексу України, оскільки у вказаний період Відповідач фізично був позбавлений можливості користуватися спірним приміщенням;
- поведінка Позивача свідчить про те, що ним визнавалась недійсність спірного договору суборенди саме з дати його укладення і відсутність у відповідача обов`язку зі сплати орендної плати, про що свідчить відсутність жодного надісланого акту наданих послуг оренди та виставленого рахунку; відсутність жодної оплати орендної плати та комунальних послуг Відповідачем; відсутність жодних письмових претензій Позивача на адресу Відповідача про сплату орендної плати та комунальних послуг протягом трьох років; передача в оренду спірного приміщення іншій особі Сеньків Дмитру Михайловичу на підставі договору оренди від 06.05.2024;
- суд першої інстанції, вказуючи у мотивувальній та резолютивній частині рішення суду саме про стягнення заборгованості за користування спірним приміщенням, фактично вийшов за межі позовних вимог Позивача, порушивши ч. 1 ст. 14 ГПК України.
Системою автоматизованого розподілу справ відповідно до Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.10.2024 для розгляду справи №905/825/24 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Гетьман Р.А., суддя Склярук О.І., суддя Сгара Е.В.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 14.10.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Сайко Андрія Олександровича (вх.№2373Д від 08.10.2024) на рішення Господарського суду Донецької області від 10.09.2024 у справі №905/825/24. Витребувано з Господарського суду Донецької області матеріали справи №905/825/24. 
17.10.2024 до Східного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №905/825/24 (вх.№13334). 
Від Фізичної особи-підприємця Данелюка Ігоря Григоровича надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№13964 від 01.11.2024), в якому останній просить апеляційну скаргу відповідача - Фізичної особи-підприємця Сайко Андрія Олександровича на рішення Господарського суду Донецької області від 10.09.2024 у справі №905/825/24, залишити без задоволення. 
В обґрунтування відзиву на апеляційну скаргу Фізична особа-підприємець Данелюк Ігор Григорович зазначає наступне:
- суд надав належну правову оцінку вказаним доводам відповідача, оскільки відповідач не заперечує укладення між сторонами договору №01052021 суборенди нежилого приміщення 01.05.2021; отримання від позивача 11.09.2021 у користування нежитлового приміщення згідно підписаного між сторонами акту приймання-передачі приміщення від 11.09.2021 та підписання сторонами акту приймання-передачі нежитлового приміщення (повернення) приміщення від 20.06.2024;
- відповідач через три місяці з моменту підписання договору, приймає у користування спірне приміщення за актом приймання-передачі 11.09.2021, при цьому не посилається на недійсність договору та юридичні наслідки;
- підписання сторонами такого договору свідчить, що відповідач погодився сплачувати плату за користування у розмірі 15000 грн, натомість через два роки та 8 місяців користування приміщенням та після подання позивачем позову, відповідач вже не визнає погоджений сторонами розмір плати за користування у розмірі 15000 грн, з підстав що такий договір є недійсний;
- відповідач посилається на недійсність договору суборенди приміщення, не з підстав його не підписання, підміни умов договору чи підробки підпису, а з підстав того, що такий договір підлягав нотаріальному посвідченню;
- обставини щодо перебування військових у приміщенні є недоведеними належними доказами та така поведінка відповідача є суперечливою, адже останній, за наявності таких обставин, негайно не повідомив позивача про неможливість використання спірного приміщення та повернення його орендодавцю, а лише 20.06.2024 вирішив повернути приміщення, з підстав недійсності договору, коли вже відбувався розгляд справи у суді.
Відповідно до Витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.01.2025 у зв`язку з відпусткою судді Сгари Е.В. для розгляду справи №922/2005/23 визначено наступний склад суду: головуючий суддя (суддя-доповідач) Гетьман Р.А., суддя Склярук О.І., суддя Хачатрян В.С.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 02.01.2025 призначено апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Сайко Андрія Олександровича (вх.№2373Д від 08.10.2024) на рішення Господарського суду Донецької області від 10.09.2024 у справі №905/825/24 до розгляду на « 23» січня 2025 р. о 10:45 год у приміщенні Східного апеляційного господарського суду за адресою: 61058, місто Харків, пр. Незалежності, 13, 1-й поверх, в залі засідань №132.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 23.01.2025 розгляд справи №905/825/24 відкладено на 27 лютого 2025 року о 10:15 год. у приміщенні Східного апеляційного господарського суду за адресою: 61058, м. Харків, проспект Незалежності, 13, 1-й поверх, зал засідань №132.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 17.02.2025 задоволено клопотання представника Фізичної особи-підприємця Сайко Андрія Олександровича - адвоката Ковальчука Д.Ю. про його участь у судовому засіданні Східного апеляційного господарського суду з розгляду справи №905/825/24, яке відбудеться 27.02.2025 о 10:15 год у залі судового засідання №132 у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за допомогою підсистеми відеоконференцзв`язку, з використанням власних технічних засобів вказаного представника. Судове засідання у справі №905/825/24, яке відбудеться 27.02.2025 о 10:15 год постановлено провести за участю представника Фізичної особи-підприємця Сайко Андрія Олександровича - адвоката Ковальчука Д.Ю. у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за допомогою підсистеми відеоконференцзв`язку, з використанням власних технічних засобів вказаного представника.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 24.02.2025 задоволено клопотання представника Фізичної особи-підприємця Данелюка Ігоря Григоровича - адвоката Ольховського М.В. про його участь у судовому засіданні Східного апеляційного господарського суду з розгляду справи №905/825/24, яке відбудеться 27.02.2025 о 10:15 год у залі судового засідання №132 у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за допомогою підсистеми відеоконференцзв`язку, з використанням власних технічних засобів вказаного представника. Судове засідання у справі №905/825/24, яке відбудеться 27.02.2025 о 10:15 год постановлено провести за участю представника Фізичної особи-підприємця Данелюка Ігоря Григоровича - адвоката Ольховського М.В. у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за допомогою підсистеми відеоконференцзв`язку, з використанням власних технічних засобів вказаного представника.
У судовому засіданні Східного апеляційного господарського суду 27.02.2025 представник відповідача вимоги апеляційної скарги підтримав, просив задовольнити скаргу в повному обсязі, оскаржуване рішення скасувати та відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник позивача проти вимог скарги заперечив, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду – без змін.
Дослідивши матеріали справи, а також викладені у апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу доводи, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та розглянувши справу в порядку статті 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів встановила наступні обставини.
Як вбачається з матеріалів справи, 01.04.2021 між фізичною особою Данелюк Оксаною Миколаївною (Орендодавець) та фізичною особою-підприємцем Данелюком Ігорем Григоровичем (Орендар) укладено договір оренди нежитлового приміщення №01042021, згідно п.1.1. якого Орендодавець зобов`язався передати Орендареві, а Орендар - прийняти у тимчасове платне користування нежитлове приміщення, що є власністю Орендодавця, загальною площею 634,9 м.кв. за адресою: Донецька область, місто Краматорськ, вулиця Героїв Небесної Сотні (кол. Лазо), будинок №29.
За положеннями п.3.10. договору Орендар має право передавати Приміщення або його частину в суборенду без згоди (додаткового погодження) з Орендодавцем. Розмір орендної плати за договором суборенди, визначається Орендарем на власний розсуд та не потребує погодження з Орендодавцем.
За актом приймання-передачі від 01.04.2021 Орендодавцем передано, а Орендарем прийнято у строкове платне користування нежитлове приміщення загальною площею 634 м.кв. за адресою: Донецька область, місто Краматорськ, вулиця Героїв Небесної Сотні, будинок №29.
01.05.2021 між фізичною особою-підприємцем Данелюком Ігорем Григоровичем (далі – Орендодавець, позивач) та фізичною особою-підприємцем Сайко Андрієм Олександровичем (далі – Орендар, відповідач) укладено договір суборенди нежилого приміщення №01052021, згідно п.1.1. якого Орендодавець зобов`язався передати Орендареві, а Орендар - прийняти у тимчасове платне користування нежитлове приміщення:
- загальною площею 92 м.кв.;
- за адресою: Донецька область, місто Краматорськ, вулиця Героїв Небесної Сотні, будинок №29;
- строк оренди 60 місяців;
- розмір орендної плати (ціна) за один місяць оренди станом на 01.05.2021 визначається в сумі 15 000,00 гривень.
Приміщення передається Орендодавцем і приймається Орендарем в оренду на підставі акту приймання-передачі Приміщення (п.2.1. договору).
Згідно п.2.3. договору приміщення вважається переданим в оренду з моменту підписання Акта приймання-передачі.
Після закінчення строку оренди Приміщення передається Орендарем Орендодавцеві на підставі акта приймання-передачі, що підтверджує повернення Приміщення (п.2.4. договору).
Відповідно до п.5.2. Строк оренди Приміщення починається з дати підписання Акта приймання-передачі відповідно до п. 2.1 Договору та спливає в останній день Строку оренди, зазначеного у п.1.1 цього Договору.
Пунктом 6.1. договору визначено, що Орендар сплачує Орендодавцю наступні суми грошових коштів (платежі):
- орендну плату за користування Приміщенням у розмірі, зазначеному у п.1.1. цього договору (орендна плата), яка не підлягає індексації (п.6.1.1.);
- експлуатаційні платежі (відшкодування вартості електроенергії, водопостачання та водовідведення, газопостачання, обслуговування систем пожежної охорони та сигналізації, вивозу сміття) – на підставі виставлених Орендодавцем рахунків (п. 6.1.2.).
У відповідності до п.6.2. договору плата за неповний (перший або останній) місяць оренди нараховується і сплачується пропорційно до кількості днів, протягом яких Орендар користувався Приміщенням.
По закінченню кожного календарного місяця оренди Орендодавець надає Орендарю акти наданих послуг щодо оренди Приміщення. Орендар, отримавши вищезазначені Акти наданих послуг, зобов`язаний повернути їх Орендодавцю, оформлені належним чином підписані та скріплені печаткою Орендаря (п.6.3. договору).
Відповідно до п.6.4. договору незалежно від підписання Акта наданих послуг та виставлення рахунка Орендодавцем Орендар зобов`язаний сплатити Орендну плату за попередній місяць до 10 числа поточного місяця. За відсутності до цієї дати мотивованих претензій Орендаря послуги вважаються наданими Орендодавцем та прийнятими Орендарем в повному обсязі.
Згідно з п.6.6. договору зобов`язання щодо здійснення платежів, передбачені цією статтею або іншими умовами Договору, будуть вважатися виконаними належним чином у момент, коли суми грошових коштів, які відповідають повному розміру платежів, будуть зараховані на рахунок Орендодавця або сплачені готівкою в касу Орендодавця.
Орендар зобов`язаний сплачувати плату за користування Приміщенням у розмірах та у терміни, що визначаються Договором (п. 6.8.).
Як вбачається з матеріалів справи, на виконання п.2.1. договору оренди нежилого приміщення №01052021 від 01.05.2021 між сторонами складено та підписано Акт приймання-передачі нежитлового приміщення від 11.09.2021.
Фізичною особою-підприємцем Сайко Андрієм Олександровичем направлено ФОП Данелюку Ігорю Григоровичу, як орендодавцю, повідомлення від 06.06.2024 про необхідність прибуття для прийняття приміщення за його місцезнаходженням за актом приймання-передачі на 20.06.2024.
У зв`язку з неприбуттям Орендодавця у призначений день та час, Орендарем направлено Актом приймання-передачі від 20.06.2024 на його поштову адресу.
Позивачем подано до суду Акт приймання-передачі від 20.06.2024 підписаний без зауважень.
Позивач вказує, що відповідачем з моменту укладення договору оренди нежилого приміщення №01052021 від 01.05.2021 жодного орендного платежу не сплачено. З урахуванням заяви про зміну підстав позову просить стягнути з відповідача кошти за фактичне користування приміщенням за період з 11.09.2021 по 10.05.2024.
Відповідач, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, вказує, що договір суборенди нежилого приміщення №01052021 від 01.05.2021 є нікчемним, оскільки сторонами не додержано вимоги щодо нотаріального посвідчення. Також, вказує, що спірне приміщення ним не використовувалось, а у період з 26.02.2022 по 31.10.2023 він взагалі був позбавлений можливості користуватись спірним приміщенням у зв`язку з перебуванням в ньому військових формувань. Крім того, як вказує відповідач, спірне приміщення передано позивачем в оренду 06.05.2024 іншій особі - Сеньків Дмитру Михайловичу.
В оскаржуваному судовому рішенні суд, дослідивши нормативні положення та судову практику щодо нікчемності договору з огляду на відсутність його нотаріального посвідчення, правові підстави застосування статті 1212 ЦК України та фактичні обставини справи, дійшов висновку про задоволення позовних вимог. Так, місцевий господарський суд встановив, що на виконання п.2.1. договору оренди нежилого приміщення №01052021 від 01.05.2021 між сторонами складено та підписано Акт приймання-передачі нежитлового приміщення від 11.09.2021, що не заперечується сторонами. Суд першої інстанції відхилив заперечення відповідача проти встановленого розміру орендної плати з огляду на те, що підписавши договір суборенди нежилого приміщення №01052021 від 01.05.2021, а в подальшому (через 4 місяці) Акт приймання-передачі нежитлового приміщення від 11.09.2021, відповідач висловив свою волю та погодження з такими умовами, а також дійсний намір користування приміщенням. Суд зазначив, що незважаючи на формулювання в Акті приймання-передачі нежитлового приміщення (повернення) від 20.06.2024 про те, що приміщення повертається у зв`язку з недійсністю договору суборенди нежилого приміщення №01052021 від 01.05.2021, відповідач своїми конклюдентними діями засвідчив факт перебування спірного приміщення у його користуванні. Крім того, суд вказує, що із пояснень відповідача вбачається, що на момент прибуття командира військового формування 26.02.2024, останній фактично перебував у спірному приміщенні, і йому достеменно відомо, коли військове формування звільнило це приміщення; у подальшому відповідач заперечив факт користування приміщенням взагалі. Місцевий господарський суд вважає, що поведінка відповідача, яка полягає спочатку у визнанні факту користування приміщенням, а в подальшому - запереченні цього факту, є суперечливою та недобросовісною. Також судом відхилено доводи відповідача про перебування приміщення у користуванні іншої особи у спірний період. З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що факт наявності заборгованості у відповідача перед позивачем належним чином доведений, документально підтверджений і, в той же час, відповідачем належними та допустимими доказами не спростований, відтак позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості, яка утворилась внаслідок користування чужим майном у розмірі 479  838,00 гривень є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до положень частини першої статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Статтею 15 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Отже, стаття 15 Цивільного кодексу України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. 
Згідно з ч. 1 ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах встановлених договором або актом цивільного законодавства.
Згідно ст. 509 ЦК України, ст. 173 Господарського кодексу України (далі - ГК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Статтями 525, 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 193 ГК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.
Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).
Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Судом встановлено, що 01.05.2021 між фізичною особою-підприємцем Данелюком Ігорем Григоровичем та фізичною особою-підприємцем Сайко Андрієм Олександровичем укладено договір суборенди нежилого приміщення №01052021, розташованого за адресою: Донецька область, місто Краматорськ, вулиця Героїв Небесної Сотні, будинок №29, строком на 60 місяців. 
Відповідно до частини 1 статті 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторони (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.
Частиною 6 статті 283 Господарського кодексу України передбачено, що до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.
Згідно зі статтею 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).
Відповідно до статті 793 Цивільного кодексу України (в редакції чинній на момент укладання договору), договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у письмовій формі. Договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню.
Як вбачається з матеріалів справи, сторони уклали договір суборенди приміщення строком на 5 років без дотримання обов`язкової умови щодо його нотаріального посвідчення. 
Правові наслідки недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору визначено статтею 220 Цивільного кодексу України. Так, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
Суд вказує, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України). Отже, якщо недійсність певного правочину встановлена законом, вимога про визнання його недійсним за загальним правилом не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину (постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №463/5896/14-ц (пункт 72), від 04 червня 2019 року у справі №916/3156/17 (пункт 95)).
Отже, у разі, коли сторона правочину вважає його нікчемним, вона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину, обґрунтовуючи вимоги його нікчемністю.
Колегія суддів зазначає, що у даному випадку сторони порушили вимоги законодавства щодо нотаріального посвідчення договору, а тому в силу закону договір суборенди нежилого приміщення №01052021 від 01.05.2021 вважається нікчемним, про що вірно зазначив суд першої інстанції.
Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
Як вбачається із матеріалів справи, з урахуванням заяви про зміну підстав позову, позивач звернувся до суду із вимогою про стягнення із відповідача коштів за фактичне користування нежитловим приміщенням.
Водночас апелянтом заперечується фактичне користування приміщенням у спірний період. 
Колегія суддів зазначає, що за умовами Договору суборенди від 01.05.2021 приміщення вважається переданим в оренду з моменту підписання Акта приймання-передачі (п.2.3. Договору). Також строк оренди приміщення починається з дати підписання Акта приймання-передачі відповідно до п.2.1. Договору та спливає в останній день Строку оренди, зазначеного у п.1.1. цього Договору (п.5.2. Договору). 
Відповідно до п.6.10. Договору, орендна плата нараховується з дня підписання Орендарем Акту приймання-передачі Приміщення та до підписання Орендодавцем Акту повернення приміщення включно.
Наявний в матеріалах справи Акт приймання-передачі нежитлового приміщення, яким сторони засвідчили надання орендодавцем в оренду нежитлового приміщення та прийняття такого приміщення орендарем, датовано 11.09.2021, тобто через чотири місяці після підписання Договору суборенди від 01.05.2021. 
Скаржник у апеляційній скарзі вказує, що після підписання Акту від 11.09.2021 подальшого користування приміщенням не було, оскільки обидві сторони вважали договір суборенди недійсним. 
Разом з цим, матеріали справи свідчать, що відповідачем (орендарем) було підписано Акт приймання-передачі, яким повернуто позивачу спірне приміщення, від 20.06.2024, тобто зі спливом більше ніж двох років після прийняття приміщення у користування. 
Крім того, апелянт зазначає, що був позбавлений можливості користуватися спірним приміщенням у період з 26.02.2022 по 31.10.2023. Так, відповідно до наданих відповідачем пояснень, « 26.02.2022 р. за вказаною адресою: м. Краматорськ, вул. Героїв Небесної Сотні, буд. 29 прибув командир військового формування і вимагав передати йому приміщення для організації оборони на місцевому рівні. У Відповідача фактично не було іншого вибору, переслідуючи мету допомоги військовим, як передати їм вказане приміщення.». Суд вказує, що зазначені фактичні обставини свідчать про знаходження відповідача у спірному приміщенні, доступ до нього та можливість ним користуватися. Вказане обґрунтовано оцінено судом першої інстанції як суперечлива поведінка відповідача, оскільки останній стверджує про відсутність фактичного користування приміщенням взагалі та одночасно вказує на обставини, які свідчать про протилежне.
Доводи апелянта про те, що судом першої інстанції не було досліджено і відповідно не відображено в оскаржуваному рішенні дату, по яку військові знаходились у приміщенні – 31.10.2023, що є окремою підставою для скасування судового рішення згідно п. 1 ч. 1 ст. 277 ГПК України є необґрунтованими. Місцевий господарський суд вказав, що відповідні обставини щодо знаходження військових спростовують твердження відповідача про те, що ним не використовувалось приміщення за адресою: Донецька область, місто Краматорськ, вулиця Героїв Небесної Сотні, будинок №29. Водночас, колегія суддів зазначає, що матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів на підтвердження неможливості використання приміщення у зв`язку із зазначеними обставинами, з огляду на що у суду відсутні підстави для встановлення обставин щодо дати, по яку військові знаходились у приміщенні.
Також апелянт стверджує, що позивач передав в оренду спірне приміщення іншій особі - Сеньків Д.М. на підставі договору оренди від 06.05.2024. З цього приводу колегія суддів зазначає наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, згідно договору №01042021 оренди нежитлового приміщення від 01.04.2021, позивач - Данелюк І.Г. є орендарем нежитлового приміщення площею 634,9 кв.м., по вул. Героїв Небесної Сотні, буд. 29, м. Краматорськ, з правом передачі приміщення в суборенду. 
Відповідно до Договору суборенди нежитлового приміщення від 01.05.2021 відповідач – ФОП Сайко А.О. є орендарем приміщення загальною площею 92 м. кв. по вул. Героїв Небесної Сотні, буд. 29, м. Краматорськ. 
11.05.2025 на підставі акту приймання-передачі до договору оренди від 06.05.2024, позивач передав в користування Сеньківу Дмитру Михайловичу, приміщення загальною площею 193,8 м. кв. по вул. Героїв Небесної Сотні, буд. 29, м. Краматорськ. 
Колегія суддів зазначає, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів про те, що приміщення, яке було передано в суборенду Сеньківу Д.М. площею 193,8 м. кв. включає в себе визначене у Договорі суборенди з ФОП Сайко А.О. приміщення загальною площею 92 м. кв. Крім того, акт приймання-передачі приміщень Сеньківу Д.М. датовано 11.05.2024, що не входить до спірного періоду фактичного користування приміщенням відповідачем у даній справі. З огляду на що відповідні доводи скаржника є безпідставними.
При цьому, з матеріалів справи вбачається, що за фактом знаходження Сеньків Д.М. у приміщенні відповідач звертався до правоохоронних органів, що додатково свідчить про те, що відповідач на момент повернення спірного нежитлового приміщення вважав, що має право користування спірним приміщенням. 
Відповідно до направленого відповідачем позивачу повідомлення про необхідність прибуття для прийняття приміщення від 06.06.2024, ФОП Сайко А.О. посилається на те, що укладений сторонами Договір суборенди від 01.05.2021 №0105202 є нікчемним та вважає за необхідне повернути ФОП Данелюк І.Г. нежитлове приміщення. Разом з цим, вказане повідомлення, а також Акт від 20.06.2024, яким повернуто приміщення, не містять відомостей про те, що приміщення протягом більше ніж два роки фактично не використовувалось відповідачем у зв`язку з нікчемністю договору чи з інших причин. 
Згідно з частинами першою, третьою статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Обов`язок з доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.
17.10.2019 набув чинності Закон України № 132-IX від 20.09.2019 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», яким було, зокрема внесено зміни до ГПК України змінено назву статті 79 ГПК з «Достатність доказів» на нову - «Вірогідність доказів» та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування «вірогідності доказів».
Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів» підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Аналіз змісту статті 79 Господарського процесуального кодексу України свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
Одночасно статтею 86 цього Кодексу передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Таким чином, з`ясування фактичних обставин справи має здійснюватися судом із застосуванням критеріїв оцінки доказів, передбачених статтею 86 Господарського процесуального кодексу України щодо відсутності у доказів заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо та їх сукупності в цілому.
Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який у рішенні від 23.08.2016 у справі «Дж. К. та інші проти Швеції» зазначив, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».
З огляду на вищевикладене, з урахуванням стандарту доказування «баланс вірогідностей», колегія суддів зазначає про те, що обставини справи та наявні у матеріалах справи докази свідчать про наявність підстав для висновку про перебування спірного нежитлового приміщення у користуванні відповідача у заявлений період з 11.09.2021 по 10.05.2024. 
Позивачем на підставі ст.1212 ЦК України (з урахуванням заяви про зміну підстав позову) заявлено до стягнення грошові кошти за користування нежитловим приміщенням у розмірі 479  838,00 грн.
Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина перша статті 1212 ЦК України).
Положення цієї глави застосовуються до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
Отже предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права (висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постановах від 20.11.2018 у справі №922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13.02.2019 у справі №320/5877/17 (провадження №14-32цс19)).
Тлумачення статті 1212 ЦК України дозволяє зробити висновок, що до безпідставно набутого майна набувача, з урахуванням розумності, відноситься користування чужим майном (майном потерпілого). Причому потерпілий, якому належить майно, що користувався набувач, має право вимагати від набувача повернення такого збагачення.
Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї -якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.
Зобов`язання з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави іменуються також зобов`язаннями з безпідставного збагачення.
Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (рішення у справі «Воловік проти України» від 06.12.2007).
Функція роз`яснення та тлумачення положень національного закону належить насамперед національним судам (рішення ЄСПЛ у справі «Озтюрк проти Туреччини» (Ozturk v. Turkey), заява №22479/93, пункт 55,ECHR 1999-VI).
Тлумачачи закон під час його застосування до конкретних правовідносин, суд повинен керуватися як завданням судочинства так і загальними засадами цивільного законодавства, серед яких, зокрема, засади визначені пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України такі як справедливість, добросовісність та розумність.
Аналіз змісту статті 1212 ЦК України свідчить, що цивільне законодавство що охоплюється безпідставно набутим майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (частина перша статті 190 ЦК України).
Наприклад, у статті VII-3:101 Книги VII  Модельних правил європейського приватного права (Draft Common Frame of Reference. Principles, Definitions and Model Rules of European Private Law) щодо змісту збагачення зазначено, що особа вважається збагаченою у випадку: a) збільшення доходів або зменшення обов`язків; b) отримання послуги або результатів виконаної роботи; c) користування чужим майном.
Тлумачення статті 1212 ЦК України, із застосуванням телеологічного способу її тлумачення, свідчить, що цією нормою до випадків безпідставного набуття та збереження майна віднесено також збереження особою без достатніх правових підстав у себе виплати, яку вона згідно закону мала віддати (перерахувати) іншій особі в силу покладеного на неї законом зобов`язання. Тобто зменшення обов`язку. 
Такий підхід до розуміння норми статті 1212 ЦК України відповідає змісту інституту набуття, збереження майна без достатньої правової підстави адже очевидно, що у наведений спосіб відбувається збагачення особи за рахунок зменшення (звільнення) від виконання обов`язку зі сплати грошових коштів за користування об`єктом нерухомості.
У справі, що переглядається, позивач пред`явив позов про стягнення з відповідача коштів за користування нежитловим приміщенням. За встановлених судом обставин користування відповідачем вказаним приміщенням та нікчемності договору суборенди, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення грошових коштів за користування чужим майном у розмірі 479 838,00 грн.
Щодо тверджень апелянта про необхідність визначення ринкової орендної плати за користування приміщенням та необхідності застосування до спірних правовідносин положення абзацу 2 частини 1 статті 216 Цивільного кодексу України, колегія суддів зазначає наступне. 
Предметом позовних вимог у даній справі є вимога позивача до відповідача, як фактичного користувача приміщення, що без достатньої правової підстави зберіг у себе кошти, які мав сплатити за користування ним, зобов`язаний повернути ці кошти власнику приміщення на підставі частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України. Тобто відповідач повинен відшкодувати позивачу еквівалент плати за фактичне користування майном, який дорівнює розміру недоотриманої позивачем орендної плати, яку відповідач зобов`язаний був сплачувати відповідно до договору суборенди нерухомого майна.
Отже, відносини з фактичного користування відповідачем об`єктом без договору суборенди та недоотримання її власником доходів у вигляді суборендної плати у даній справі за своїм змістом є кондикційними. З огляду на що вказані доводи апелянта є необґрунтованими. 
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий п.9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп2003).
Водночас суд звертає увагу що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п.6 ст.3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сутність добросовісності передбачає вірність зобов`язанням, повагу до прав інших суб`єктів, обов`язок до співставлення власних та чужих інтересів, унеможливлення заподіяння шкоди третім особам (постанова КЦС від 16.05.2018 у справі №449/1154/14).
Іншою із основоположних засад цивільного законодавства є розумність. Розумність характерна та властива як для оцінки (врахування) поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду від 16.06.2021 у справі №554/4741/19, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 у справі №209/3085/20, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18.04.2022 у справі №520/1185/16).
У постанові Верховного Суду від 08.11.2022р. по справі №902/1023/19 (902/508/20) наведено наступні висновки: 24. Обираючи варіант добросовісної поведінки, боржник має піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника, має відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке виникло правомірно, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. 24.1. Доброчесний боржник повинен мати на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення (сатисфакцію) прав та правомірних інтересів кредитора (постанова Верховного Суду від 28.11.2019 у справі №910/8357/18).
Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь установленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
З огляду на викладене, враховуючи, що місцевий господарський суд забезпечив дотримання вимог чинного законодавства щодо дослідження фактичних обставин справи, дав належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, а також те, що доводи апелянта не є підставою для скасування рішення суду, ухваленого з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення Господарського суду Донецької області від 10.09.2024 у справі №905/825/24 підлягає залишенню без змін.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення  та  формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У даному випадку суд апеляційної інстанції вважає, що скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції.
Ураховуючи, що колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати понесені апелянтом, у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, відшкодуванню не підлягають в силу приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
Керуючись статтями 129, 269, 270, п.1, ч.1 ст.275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд,  -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Сайко Андрія Олександровича залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Донецької області від 10.09.2024 у справі №905/825/24 залишити без змін. 

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

    Повна постанова складена 10.03.2025.

Головуючий суддя                                                                    Р.А. Гетьман

Суддя                                                                                           О.І. Склярук  

Суддя                                                                                           В.С. Хачатрян