П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

26 грудня 2024 р.	м. Одеса	Справа № 420/339/24	

Місце ухвалення рішення суду 1 інстанції:
м. Одеса;
Дата складання повного тексту рішення суду 1 інстанції:
06.03.2024 року;
Головуючий в 1 інстанції: Танцюра К.О.

              П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:
                          Головуючого судді – Єщенка О.В.
                           суддів                      – Крусяна А.В.
                                                            – Яковлєва О.В.
        
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06 березня 2024 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_2 ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив:
визнати протиправною відмову НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) у проведенні нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні;
стягнути з НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12.08.2022 року по 11.02.2023 року включно у сумі 110444,01 грн., без урахування справляння обов`язкових платежів і зборів.
В обґрунтування позову зазначено, що позивач у період з 19.04.2022 ро 11.08.2022 проходив військову службу у НОМЕР_1 прикордонному загоні Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_2 ), з серпня 2022 позивач звільнений з військової служби у відставку та виключений зі списків особового складу.
На момент виключення зі списків особового складу із позивачем не був проведений повний розрахунок грошового забезпечення, у тому числі не було виплачено у належному порядку та розмірах: компенсацію за невикористаної щорічної основної відпустки та додаткову відпустку як учаснику бойових дій, підйомної допомоги, одноразової грошової допомоги при звільненні. Своє право на виплату вказаного грошового забезпечення позивач був вимушений захищати в судовому порядку та відповідні розрахунки грошового забезпечення проводились відповідачем на виконання судових рішень.
У зв`язку із чим, з огляду на положення статтей 116, 117 КЗпП України та фактичну затримку повного розрахунку при звільненні з військової служби, наполягає на відшкодуванні за рахунок відповідача середнього грошового забезпечення за відповідний період.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 06 березня 2024 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Вирішуючи спір по суті та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що за спірний період з прикордонного загону Державної прикордонної служби України вже стягнуто на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Правові підстави для повторного застосування положень статті 117 КЗпП України і притягнення відповідача вдруге до фінансової відповідальності відсутні.
Разом з цим, суд першої інстанції зауважив на тому, що передбачене частиною 1 статті 117 КЗпП України обмеження строку стягнення середнього заробітку шістьма місяцями фактично закріплює принципи розумності, справедливості, пропорційності та добросовісності при відшкодуванні за затримку розрахунку.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин справи та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та прийняти нове судове рішення про задоволення позову у повному обсязі.
Обґрунтовуючи доводи та вимоги апеляційної скарги, апелянт зазначає, що в судовому порядку підтверджено неправомірність дій Держприкордонслужби при нарахуванні і виплаті грошового забезпечення. Остаточний розрахунок та виплата всіх належних позивачеві при звільненні сум грошового забезпечення відбувся на виконання судового рішення, після виключення позивача зі списків особового складу та із значною затримкою. 
Таким чином, суд першої інстанції ухвалюючи рішення суду у справі №420/339/24, забезпечив звільнення прикордонного загону, як роботодавця, від виконання передбаченого частиною 2 статті 117 КЗпП України припису (повинен сплатити відшкодування) у частині виплати зазначеного в цій статті відшкодування у разі, якщо спір про розмір належних до виплати звільненому працівникові сум у строки, передбачені статті 116 цього Кодексу, вирішено на користь працівника.
Поряд з цим, частина друга статті 117 КЗпП України передбачає імперативний припис, згідно з яким власне роботодавець або уповноваженого ним орган, у разі їх вини у невиплаті всіх належних працівникові при звільненні сум, у тому числі при наявності спору про їх розміри повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у випадку, якщо спір вирішено на користь працівника. Покликання суду першої інстанції на обмеження виплатити працівникові його середнього заробітку не більш як за шість місяців, яке встановлене статтею 117 КЗпП України, є неправомірним та не може вважатися підставою для висновку про повторність притягнення до відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, оскільки дане обмеження безпосередньо впливає виключно на максимальний та адекватний (пропорційний) розмір відшкодування, передбаченого цією же статтею КЗпП України, у разі встановлення вини роботодавця. Відшкодування у виді середнього заробітку за цим позовом має визначатись за принципом співмірності та пропорційності сум середнього заробітку за час затримки та сум грошового забезпечення, що не враховувались при попередньому судовому вирішенню.
У відзиві НОМЕР_1 прикордонний загін Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_2 ) просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін. Заперечуючи проти обґрунтованості доводів та вимог апелянта, відповідач зазначає, що норми КЗпП України не поширюються на правовідносини з проходження військової служби, оскільки такі врегульовано нормами спеціального законодавства. Також, спір у цій справі спрямований на повторне стягнення з відповідача середнього заробітку і, незважаючи на донарахування суми грошового забезпечення (доплати) за рішенням суду, відповідача вже притягнуто до фінансової відповідальності за такі дії, з урахуванням частини першої статті 117 КЗпП України.
Судом першої інстанції з`ясовано та як встановлено під час апеляційного розгляду, позивач у період з 19.04.2022 по 11.08.2022 проходив військову службу у НОМЕР_1 прикордонному загоні Державної прикордонної служби України.
Наказом НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 11.08.2022 року №206-ОС ОСОБА_1 , першого заступника начальника відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 », звільненого у відставку з ЗСУ за статтею 26 частини 5 пункту 3 підпункту «б» (за станом здоров`я), з 11 серпня 2022 року виключено зі списків особового складу та знято з усіх видів забезпечення.
Як свідчать обставини справи, грошове забезпечення позивачеві нараховувалось не у порядку та розмірах, встановлених законодавством.
Так, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2022 року у справі №420/12692/22 зобов`язано військову частину НОМЕР_2 провести ОСОБА_1 перерахунок розміру посадового окладу та окладу за військовим званням, а саме: визначити розмір посадового окладу та окладу за військовим званням шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2022 року, на встановлені законодавством тарифні коефіцієнти за посадою та військовим званням в період з 19.04.2022 по 11.08.2022 включно.
В частині вимог про зобов`язання військової частини НОМЕР_2 здійснити, з урахуванням проведеного перерахунку розміру посадового окладу та окладу за військовим званням, перерахунок та доплату: місячного грошового забезпечення, підйомної допомоги, винагороди за бойове чергування (бойову службу), грошової компенсації за невикористані у 2022 році 29 днів щорічної основної відпустки та невикористані 98 днів додаткової відпустки за 2016 – 2022 роки, а також одноразової грошової допомоги при звільненні, з урахуванням в її розмірі індексації грошового забезпечення, суд відмовив.
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 29 березня 2023 року у справі №420/12692/22 зобов`язано НОМЕР_1 прикордонний загін Державної прикордонної служби (Військова частина НОМЕР_2 ) провести нарахування та виплату ОСОБА_1 , з урахуванням раніше проведених виплат та обов`язкових платежів і зборів, одноразову грошову допомогу при звільненні, з урахуванням в місячному грошовому забезпеченні, з якого нараховується одноразова грошова допомога, суми індексації грошового забезпечення.
В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2022 року у справі №420/12692/22 залишено без змін.
На виконання судових рішень у справі №420/12692/22 відповідач здійснив перерахунок розмірів грошового забезпечення та 11.04.2023 здійснив виплату грошового забезпечення у сумі 43988,52 гривень.
Оскільки такі обставини свідчили про проведення розрахунку поза межами установлених строків, позивач в подальшому звертався до суду із позовом про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку.
Так, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2023 року, яке набрало законної сили у справі №420/8959/23, стягнуто з НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12.08.2022 по 11.02.2023 у сумі 41397,50 грн., з відрахуванням з вказаної суми належних до сплати податків і зборів.
На виконання судового рішення у справі №420/8959/23 відповідач здійснив нарахування середнього грошового забезпечення та 30.10.2023 і 01.11.2023 здійснив його виплату.
В подальшому, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2023 року, яке набрало законної сили у справі №420/8960/23, зобов`язано НОМЕР_1 прикордонний загін Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) провести за період з 19.04.2022 року по 11.08.2022 року включно перерахунок та доплатити ОСОБА_1 у належному розмірі додаткові види грошового забезпечення, з урахуванням раніше проведених виплат та справляння обов`язкових платежів і зборів, зокрема:
підйомної допомоги, передбаченої пунктом 3 статті 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року №2011-ХІІ, обчисленої з місячного грошового забезпечення, з урахуванням пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017 року №704, в редакції чинній з 29.01.2020 року, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військове звання. визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Установленого статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» від 02.12.2021 року №1928-IX з 1 січня 2022 року на тарифні коефіцієнти за посадою та за військовим званням, які встановлено Додатками 1 та 14 до вказаної постанови;
грошової компенсації, передбаченої пунктом 14 статті 10 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року №2011-ХІІ за невикористані 29 дні щорічної основної відпустки за 2022 рік, а також невикористані 98 дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 року №3551-ХІІ за 2016-2022 роки, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, обчисленого з урахуванням пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017 року №704 в редакції чинній з 29.01.2020 року, обчисленого з розміру посадового окладу та розміру окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» від 02.12.2021 року №1928-ІХ з 1 січня 2022 року, на тарифні коефіцієнти за посадою та за військовим званням, які встановлено Додатками 1 та 14 до вказаної постанови;
одноразової грошової допомоги при звільненні, передбаченої статтею 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року № 2011-ХІІ, виходячи з розміру грошового забезпечення, з урахуванням пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017 року №704 в редакції чинній з 29.01.2020 року, обчисленого з розміру посадового окладу та розміру окладу за військовим званням та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» від 02.12.2021 року №1928-ІХ з 1 січня 2022 року на тарифні коефіцієнти за посадою та за військовим званням. які встановлено додатками 1 та 14 до вказаної постанови.
На виконання судового рішення у справі №420/8960/23 відповідач здійснив перерахунок грошового забезпечення та 26.12.2023 здійснив його виплату.
Посилаючись на те, що обов`язок по нарахуванню та виплаті середнього грошового забезпечення за час затримки вказаного розрахунку при виключенні зі списків особового складу відповідачем не виконано, позивач звернувся до суду із цим позовом за захистом своїх прав та інтересів.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів виходить з наступного.
За правилами пункту 293 Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженого Указом Президента України від 29.12.2009 року №1115/2009, особа, звільнена з військової служби, на день виключення із списків особового складу органу Держприкордонслужби розраховується за всіма видами належного їй на день звільнення матеріального та грошового забезпеченням.
У разі спору про розмір сум, належних військовослужбовцю при звільненні, йому в день виключення із списків особового складу виплачується сума, не оспорювана керівництвом органу Держприкордонслужби, у якому проходив службу цей військовослужбовець.
Судом першої інстанції вірно враховано, що питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців та прирівняних до них осіб (зокрема, затримку виплати грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства про порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. В той же час такі питання врегульовані КЗпП України.
Відповідно до частини 1 статті 47 КЗпП України (в редакції, яка діє на момент виключення позивача зі списків особового складу) роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Так, відповідно до статті 116 КЗпП України (в редакції, яка діє на момент виключення позивача зі списків особового складу) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
За правилами статті 117 КЗпП України (в редакції, яка діє на момент виключення позивача зі списків особового складу і на момент виплати не донарахованої частини грошового забезпечення) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Стаття 116 КЗпП оперує поняттям «всі суми, що належать працівнику», а стаття 117 цього Кодексу передбачає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні.
Умовами застосування частини 1 статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу (роботодавця) у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
У разі невиплати повного грошового забезпечення на день звільнення військовослужбовця зі служби, підлягає застосуванню відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.
При цьому, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Слід враховувати, що редакція статті 117 КЗпП України (до набрання чинності Законом №2352-IX) не передбачала обмежень щодо періоду виплат у виді середнього заробітку і такі підлягали нарахуванню за весь час затримки по день фактичного розрахунку. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату.
Натомість, у період з 19.07.2022, з дня набрання чинності Законом №2352-IX, редакція статті 117 КЗпП України передбачає обмеження виплати середнього заробітку шістьма місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.
Звертаючись із цим адміністративним позовом, позивач обґрунтовано стверджує про те, що відповідачем затримано виплату повного грошового забезпечення, оскільки така проведена у грудні 2023, тобто із затримкою після виключення у серпні 2022 зі списків особового складу військової частини.
Водночас, як вірно встановлено судом першої інстанції, за спірний період, тобто з 12.08.2022 по 11.02.2023 (тобто, не більше як за шість місяців згідно статті 117 КЗпП України (в редакції Закону №2352-IX)), відповідачем вже здійснено нарахування на користь позивача середнього заробітку за затримку виплати грошового забезпечення.
Отже, правові підстави для повторного притягнення відповідача до фінансової відповідальності у виді нарахування середнього заробітку відсутні.
У зв`язку із чим, суд першої інстанції правильно виходив з того, що у цій справі не є застосовними висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц щодо критеріїв/способів зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, оскільки на момент формулювання висновків суду стаття 117 КЗпП України діяла в іншій редакції, яка не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні.
Однак, у період спірних правовідносин обмеженням строку стягнення середнього заробітку шістьма місяцями відповідно частині 1 статті 117 КЗпП України фактично закріплює принципи розумності, справедливості, пропорційності та добросовісності при стягненні середнього заробітку.
На переконання апеляційного суду, посилання апелянта на те, що в іншій судовій справі (№420/8959/23) розмір середнього заробітку за цей же період розрахований, виходячи з принципу співмірності між розміром середнього заробітку, пов`язаного із затримкою розрахунку при звільненні, та часткою невиплаченого грошового забезпечення, фактично викладені у виді незгоди із таким розрахунком, застосовним у судовому рішенні, яке набрало законної сили. Водночас, слід зауважити на тому, що незгода із судовим рішенням має реалізовуватись учасником у порядку, встановленому розділом ІІІ КАС України.
Враховуючи викладене, оскільки за спірний період позивачеві нараховано і виплачено середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для повторного застосування у відношенні відповідача приписів статті 117 КЗпП України.
Оскільки висновки суду першої інстанції відповідають нормам матеріального та процесуального права і обставинам справи, колегія суддів вважає, що рішення суду відповідно до статті 316 КАС України підлягає залишенню без змін.
Відповідно до приписів частини 5 статті 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Керуючись ст.ст. 308, 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06 березня 2024 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її прийняття, але може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

   Головуючий-суддя:                                                                         О.В. Єщенко  
         
   Судді:                                                                                                 А.В. Крусян  
                                                                                                             
                                                                                                                         О.В. Яковлєв