ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2025 року	Львів	Справа № 380/8042/24 пров. № А/857/23852/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:
судді-доповідача                                                             Шинкар Т.І.,
суддів                                                                               Іщук Л.П.,
                                                                                        Обрізка І.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Сидор Н.Т.), ухвалене в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження в м.Львів 30 серпня 2024 року, у справі №380/8042/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

12.04.2024 ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області просила: визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про відмову у поновлені пенсії  позивачу, оформлене листом від 21.03.2024 №8029-7644/С-52/8-1300/24; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області поновити пенсію позивачу з моменту її звернення із заявою про поновлення. 
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 30 серпня 2024 року позов задоволено частково: визнано протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області у поновленні пенсії ОСОБА_1 , оформлену листом від 21.032024 №8029-7644/С-52/8-1300/24; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про поновлення пенсії від 07.03.2024, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні. 
Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що посилання відповідача на відсутність пенсійної справи позивача та наявних у ній документів не може бути підставою для не поновлення їй пенсії. Суд першої інстанції вказав, що Верховний Суд сформував висновок щодо застосування норм права, згідно з яким відсутність паперової пенсійної справи не є підставою для відмови у відновленні виплати пенсії, оскільки позивач не може нести негативних наслідків у зв`язку із відсутністю його пенсійної справи, а протилежне позбавляє його права на її відновлення (постанови від 10.12.2020 у справі № 200/3663/16-а, від 22.09.2021 у справі № 308/3864/17 тощо). Суд першої інстанції зазначив, що також не може слугувати підставою для відмови у поновленні пенсії не внесення відповідних змін до законодавства України. Суд першої інстанції дійшов висновку про протиправність відмови відповідача у поновленні пенсії позивачу, оскільки така ґрунтується на нормах законодавства, які не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області подало апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30 серпня 2024 року та в позові відмовити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що для призначення пенсії (поновлення виплати) при переїзді пенсіонера до іншої адміністративно-територіальної одиниці, основними документами є пенсійна справа, яка підтверджує про отримання пенсійної виплати пенсіонером та документ про дату припинення виплати пенсії на попередньому місці проживання. У зв`язку з відсутністю пенсійної справи позивача та документів, які підтверджують припинення виплати пенсії органами пенсійного забезпечення російської федерації, Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області правомірно прийнято рішення про відмову позивачці у призначенні пенсії (поновлення виплати пенсії) за віком.
Враховуючи положення статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів.
Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає.
З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що згідно з копією пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 від 02.10.2013, ОСОБА_1 отримувала пенсію за віком.
Розглянувши заяву позивача від 07.03.2024 щодо поновлення виплати пенсії, Головне Управління Пенсійного фонду України у Львівській області у листі, копія якого міститься в матеріалах справи, відмовило позивачу у поновленні виплати пенсії.
Вважаючи рішення відповідачів протиправними та необґрунтованими, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернулася з даним позовом до суду.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з таких мотивів.
Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Згідно ст.12 Європейської соціальної хартії (переглянутої) 1996 року, держава зобов`язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, визначені Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV, який набрав чинності з 01.01.2004 (далі - Закон № 1058-IV).
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 8 Закону № 1058-IV право на отримання пенсії та соціальних послуг із солідарної системи мають: громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку, чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідно виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.
Постановою Правління Пенсійного фонду України затверджено Порядок обліку, зберігання, оформлення та видачі пенсійних посвідчень в Пенсійному фонді  України та його органах» від 25.03.2004 №4-1 (чинний, станом на дату видачі позивачу пенсійного посвідчення), зареєстровано в Міністерстві  юстиції України 6 квітня 2004 р. за №427/9026, відповідно до п. 1 якого документом,  який підтверджує призначення громадянину пенсії, є пенсійне посвідчення (далі  - посвідчення),  що  видається  органом  Пенсійного  фонду України.
Таким чином, як це правильно встановив суд першої інстанції, пенсійне посвідчення № НОМЕР_2 , видане органами Пенсійного фонду України 02.10.2013, підтверджує факт перебування позивача на обліку в органах Пенсійного фонду України та отримання нею пенсії за віком.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону № 1058-IV виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України (положення пункту 2 частини першої статті 49 втратили чинність як такі, що є неконституційними, на підставі Рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 № 25-рп/2009); 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.
Наведений перелік підстав для припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, прямо передбачених законом.
Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 20.09.2018 у справі №243/5279/17.
Так, поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону (частина 2 ст. 49 Закону № 1058-IV).
Підставою звернення з позовом позивач зазначає припинення їй з квітня 2014 року виплату пенсійних виплат органами Пенсійного фонду України через окупація російською федерацію Автономної Республіки Крим.
Так, розглянувши заяву позивача від 07.03.2024 щодо поновлення виплати пенсії, Головне Управління Пенсійного фонду України у Львівській області у листі, копія якого міститься в матеріалах справи, відмовило позивачу у поновленні виплати пенсії. 
Підставою відмови у поновленні  пенсійних виплат, як це зазначено у листі, є покликання відповідача на положення п. 1.5 Розділу І, абз. 4 пп.. 3 п. 2.8 Порядку 22-1 подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Також вказує, що в умовах воєнного стану в органів Пенсійного фонду України відсутні повноваження щодо отримання документів, необхідних для поновлення виплати пенсії особам, які отримували пенсійні виплати на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя. Зазначене питання опрацьовано Міністерством соціальної політики України, розроблено проєкт відповідного нормативно-правового акту. Питання поновлення виплати пенсії буде вирішено після внесення відповідних змін до законодавства.
Проте, 15.04.2014 Верховною Радою України прийнято Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» №1207-VII (далі - Закон №1207-VII), яким визначено статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії російської федерації, встановлено особливий правовий режим на цій території, визначено особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону №1207-VII сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій визнано тимчасово окупованою територією.
Відповідно до ч.1, 2 ст. 7 цього Закону для громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території, реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення … здійснюється відповідно до законодавства України. Виплата пенсій громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території, здійснюється в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Водночас, порядок виплати пенсії та надання соціальних послуг громадянам України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 02.07.2014 № 234 (далі -  Порядок №234). 
У п. 1 зазначено, що цей Порядок визначає механізм виплати пенсії та надання соціальних послуг громадянам України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії та соціальні послуги від Пенсійного Фонду Російської Федерації або інших міністерств та відомств, що здійснюють пенсійне забезпечення у Російській Федерації (далі - особи).
Пунктом  4 Порядку №234 визначено, що територіальний орган на підставі поданих документів надсилає запит щодо витребування пенсійної справи до органів російської федерації; виплата пенсії після надходження-пенсійної справи разом з документами про припинення виплати пенсії поновлюється з дати припинення виплати за місцем попереднього отримання пенсії.
Водночас, Постановою правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25.11.2005 затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Порядок №22-1).
Пунктом 1.5 розділу І Порядку №22-1 розгляд заяв, передбачених  пунктом 1.1  цього розділу, поданих громадянами України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від органів пенсійного забезпечення Російської Федерації, здійснюється з урахуванням  Порядку виплати пенсії та надання соціальних послуг громадянам України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02 липня 2014 року №234. 
Внутрішньо переміщені особи (крім осіб, зазначених в абзаці двадцять четвертому  пункту 2  Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 509) подають заяви з урахуванням вимог постанови Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року  №637  «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам».
Абзацом 4 пп. 3 п. 2.8 Розділу ІІ Порядку 22-1 громадянами України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від органів пенсійного забезпечення Російської Федерації, для поновлення виплати пенсії до наявних документів додається заява в довільній формі про відсутність громадянства держави-окупанта. Орган, що призначає пенсію, здійснює поновлення виплати пенсії цим особам після надходження на запит пенсійної справи з документами про припинення виплати пенсії органами пенсійного забезпечення російської федерації.
Згідно з частиною 1 статті 18 Закону № 1207-VII громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території.
Відповідно до частини 2 статті 18 Закону № 1207-VII, гарантії прав, свобод та законних інтересів осіб, які переселилися з тимчасово окупованої території України та перебувають на території України на законних підставах, визначаються Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».
Аналізуючи обставини справи та вимоги чинного законодавства суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що неможливість отримання документів, необхідних для поновлення пенсії особам, які отримували виплати пенсійні виплати на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя з покликанням на вищенаведені положення Порядку №22-1, не заслуговують на увагу, оскільки враховуючи наведені положення, зокрема щодо розгляду заяв з урахуванням Порядку №234, подання заяви в довільній формі про відсутність громадянства держави-окупанта, здійснення запиту щодо пенсійної справи, поширюються виключно на осіб, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від органів пенсійного забезпечення російської федерації. 
Натомість з матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що місце проживання позивача зареєстровано за адресою   АДРЕСА_1  (дата реєстрації 26.10.2020), а відсутність пенсійної справи позивача та наявних у ній документів не може бути підставою для не поновлення їй пенсії.
Так, Верховний Суд сформував висновок щодо застосування норм права, згідно з яким відсутність паперової пенсійної справи не є підставою для відмови у відновленні виплати пенсії, оскільки позивач не може нести негативних наслідків у зв`язку із відсутністю його пенсійної справи, а протилежне позбавляє його права на її відновлення (постанови від 10.12.2020 у справі № 200/3663/16-а, від 22.09.2021 у справі № 308/3864/17 тощо).
Отже, оскільки на час звернення до пенсійного органу (березень 2024 року) ОСОБА_1 не проживала на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, оскільки проживає у АДРЕСА_1 , а тому до неї не можуть бути застосовані положення Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» № 1207-VII та прийнятий на її виконання Порядок виплати пенсії та надання соціальних послуг громадянам України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 02.07.2014 № 234.
Відповідно, не застосовується і пункт 4 Порядку № 234, яким визначено, що територіальний орган на підставі поданих документів надсилає запит щодо витребування пенсійної справи до органів російської федерації; виплата пенсії після надходження-пенсійної справи разом з документами про припинення виплати пенсії поновлюється з дати припинення виплати за місцем попереднього отримання пенсії.
Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 31.01.2024 у справі № 320/424/23.
Як це правильно зазначив суд першої інстанції, не може слугувати також підставою для відмови у поновленні пенсії не внесення відповідних змін до законодавства України, а відтак відмова відповідача у поновленні пенсії позивачу є протиправною, оскільки така ґрунтується на нормах законодавства, які не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.
Щодо висновків суду в частині зобов`язання відповідача поновити пенсію позивача з моменту її звернення із заявою про поновлення то суд апеляційної інстанції зазначає таке.
Як вже зазначалось, поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону (частина 2 ст. 49 Закону №1058-IV).
Таким чином, сам по собі факт звернення особи чи її представника до територіального органу Пенсійного фонду не є підставою для поновлення виплати пенсії, а таке поновлення можливе лише після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.
Прийняття судом рішення про поновлення виплати пенсії без з`ясування уповноваженим пенсійним органом таких обставин та наявності відповідних умов є передчасним, необгрунтованим і може призвести до безпідставного поновлення виплати пенсії. Крім того, за змістом частини 2 статті 49 Закону №1058-IV поновлення виплати здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного Фонду.
Щодо доводів скаржника про те, що відповідь на звернення позивача не є рішенням суб`єкта владних повноважень та носить лише інформаційний характер то суд апеляційної інстанції такі відхиляє та зазначає таке. 
Питання ефективності правового захисту аналізувалося у рішеннях національних судів і згідно усталеної судової практики слідує, що рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
«Ефективний засіб правового захисту» у розумінні ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає зазначеній нормі Конвенції (постанова Великої палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18.04.2018 у справі №826/14016/16 СМ, від 11.02.2019 у справі № 2а-204/12).
Отже, апеляційний суд констатує, що в даному випадку відмова пенсійного органу у поновленні виплати пенсії у формі листа свідчить про відсутність наміру суб`єкта владних повноважень прийняти обґрунтоване та законне рішення у формі, передбаченій чинним законодавством.
Оскільки процес надання позивачу відмови у перерахунку пенсії без прийняття відповідного владного управлінського рішення може бути тривалим, то в даному випадку належним способом захисту порушеного права є саме вирішення судом питання про визнання протиправною відмову відповідача.
Окрім того, як правильно виснував суд першої інстанції, відмова відповідача у поновленні пенсії позивачу є протиправна, оскільки така ґрунтується на нормах законодавства, які не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.
З огляду на встановлені обставини, зважаючи на те, що прийняттю рішення про поновлення пенсії передує з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати, суд апеляційної інстанції  погоджується з висновками суду першої інстанції, що з метою належного та ефективного поновлення порушеного права позивача доцільно зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву про поновлення пенсії від 07.03.2024, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Статтею 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
За встановлених обставин, надаючи правову оцінку аргументам сторін, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, враховуючи їхній зміст та юридичну природу, суд апеляційної інстанції вважає правильними висновки суду першої інстанції щодо протиправності відмови відповідача від 21.03.2024 №8029-7644/С-52/8-1300/24 у поновленні ОСОБА_1 пенсії за віком та належним способом захисту зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про поновлення пенсії від 07.03.2024. 
Оскільки сторони не оскаржують рішення суду першої інстанції в частині відмови в позові, а відтак в силу приписів ст. 308 КАС України такі не є предметом апеляційного перегляду.
Частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.
У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні викладено підстави задоволення позовних вимог, на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.
Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30 серпня 2024 року у справі №380/8042/24 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.  

Головуючий суддя	 	Т. І. Шинкар 	
судді	 	Л. П. Іщук 	
 	 	І. М. Обрізко