ОКРЕМА ДУМКА
судді Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду Ситнік О. М. 
щодо постанови Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 березня 2025 року в справі                                  № 757/50670/19-ц (провадження № 61-9109св24)
 
за позовом Приватного загальноосвітнього навчального закладу «Німецько-українська міжкультурна школа в місті Києві» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості
 
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду  від 23 травня 2024 року в складі колегії суддів Мостової Г. І., Березовенко Р. В., Лапчевської О. Ф.

У вересні 2019 року Приватний загальноосвітній навчальний заклад «Німецько-українська міжкультурна школа в м. Києві»  (далі - ПЗНЗ «Німецько-українська міжкультурна школа в місті Києві») звернувся до суду з позовом до                 ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
22 квітня 2021 року рішенням Печерського районного суду м. Києва задоволено позов ПЗНЗ «Німецько-українська міжкультурна школа в місті Києві».
Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь ПЗНЗ «Німецько-українська міжкультурна школа в місті Києві» 215 801,52 грн заборгованості, з яких: за договором № 2_30_2016 - 74 258,49 грн; за договором № 2_31_2016 -                               74 258,49 грн; за договором № vs/55-2016 - 67 284,54 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
13 березня 2024 року ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу на рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 квітня 2021 року.
02 травня 2024 року ухвалою Київського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху, оскільки апеляційну скаргу подано з порушенням строку на апеляційне оскарження, а обставини, наведені для поновлення строку на апеляційне оскарження, були визнані неповажними та надано строк для усунення недоліків, а саме для наведення обґрунтованих підстав пропуску строку на апеляційне оскарження рішення та надання доказів сплати судового збору за подання апеляційної скарги.
23 травня 2024 року ухвалою Київського апеляційного суду відмовлено у відкритті апеляційного провадження.
Ухвала суду мотивована тим, що заявник звернувся до суду з апеляційною скаргою після спливу одного року з моменту проголошення оскаржуваного судового рішення, що відповідно до пункту 1 частини другої статті 358 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) є підставою для відмови у відкритті апеляційного провадження.
25 червня 2024 року  ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» подав до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Київського апеляційного суду                   від 23 травня 2024 року, в якій просить її скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що про ухвалене рішення суду першої інстанції про стягнення з нього заборгованості він дізнався з часу відкриття виконавчого провадження, тобто не раніше 19 лютого 2024 року. Копія такого рішення йому не надсилалася. Оприлюднення судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень (далі - ЄДРСР) не спростовує обов`язок суду щодо направлення копії судового рішення сторонам у справі.19 лютого 2022 року він виїхав за межі України до Швейцарії з метою возз`єднання з сім`єю, протягом 2022-2023 років та частково 2024 року в нього була відсутня технічна можливість вільного доступу до ЄДРСР. Запровадження воєнного стану на території України вплинуло на доступ до судових рішень. Вважає висновок апеляційного суду про відмову у відкритті апеляційного провадження в справі помилковим, що позбавляє його права на захист порушених прав, свобод та інтересів.
05 березня 2025 року постановою Верховного Суду касаційну скаргу                      ОСОБА_1 залишити без задоволення. Ухвалу Київського апеляційного суду від 23 травня 2024 року залишено без змін.
Верховний Суд керувався тим, що сплив річного строку з дня складення повного тексту судового рішення є підставою для відмови у відкритті провадження незалежно від причин пропуску строку на апеляційне оскарження, тобто законодавець імперативно встановив процесуальні обмеження для оскарження судового рішення зі спливом річного строку.Виключенням з цього правила є подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученої до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, та пропуск строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили. 
Верховний Суд зазначив, що в цій справі ОСОБА_1 як відповідач достовірно знав про наявність справи, брав участь в її розгляді в суді першої інстанції, проте не вживав заходів, щоб дізнатися про стан відомого йому судового провадження, що й призвело до порушення строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції. Відповідач  ОСОБА_1 користувався професійною правничою допомогою та діяв у процесі через адвоката Дудара Є. В., який здійснює діяльність в Україні та мав можливість слідкувати за перебігом розгляду справи, дізнаватися про його результати, ознайомитися з рішенням суду першої інстанції в ЄДРСР (забезпечено надання загального доступу до рішення 27 грудня 2022 року) та в установлені процесуальні строки звернутися з апеляційною скаргою. У матеріалах справи міститься заява представника ОСОБА_1 - адвоката Дудара Є. В.                        від 02 липня 2021 року вх. № 104113 з проханням повідомити результати розгляду справи. Інших заяв чи клопотань відповідача чи представника відповідача матеріали справи не містять. З матеріалів справи вбачається, що в період з 03 липня 2021 року до 19 лютого 2024 року (накладення арешту на кошти боржника у виконавчому провадженні) ні відповідач, ні представник відповідача не цікавилися результатом розгляду справи. Відповідач своєчасно не скористався правом на оскарження рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу 02 травня 2024 року, тобто більше ніж через рік після складення повного тексту рішення суду першої інстанції та забезпечення доступу до нього (27 грудня 2022 року). Апеляційний суд обґрунтовано виснував про відмову у відкритті апеляційного провадження, оскільки заявником не було наведено об`єктивних підстав, які б унеможливили його звернення до суду в межах встановленого строку.
З такими висновками не погоджуюся, тому відповідно до частини третьої статті 35 ЦПК України висловлюю окрему думку.
У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Згідно з пунктом 8 частини другої статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Конституція України як закон прямої дії має найвищу юридичну силу, а офіційне тлумачення конституційних положень здійснюється Конституційним Судом України, який у низці своїх рішень висловив правову позицію щодо права на оскарження судових рішень та доступу до правосуддя, згідно з якою кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо особа вважає, що її права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке, згідно зі статтею 64 Конституції України, не може бути обмежене (пункти 1, 2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року № 9-зп; абзац сьомий пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 25 квітня 2012 року                                 № 11-рп/2012).
Перегляд судових рішень гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007).
Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права від 16 грудня 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція).
Відповідно до статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права всі особи є рівними перед судами і трибуналами.  Кожен має  право при розгляді будь-якого  кримінального  обвинувачення, пред`явленого йому,  або при визначенні його права та обов`язків у будь-якому  цивільному процесі на справедливий і публічний розгляд справи компетентним, незалежним і безстороннім судом, створеним на підставі  закону.
Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини  (далі - ЄСПЛ) як джерело права. 
Статтею 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Забезпечення права на справедливий суд відіграє особливу роль у демократичному суспільстві, є його базовою цінністю, яка має вирішальне значення у безперешкодній реалізації основоположних прав і свобод людини і громадянина та дотриманні принципу верховенства права загалом. Водночас однією з важливих гарантій цього права є можливість оскарження судових рішень в апеляційному порядку. 
У рішенні ЄСПЛ у справі «Воловік проти України» від 06 грудня 2007 року в пунктах 54, 55 зазначається, що, приймаючи до уваги особливості порядку апеляційного оскарження за українським законодавством, право заявника на доступ до апеляційного суду було захищено основоположними гарантіями, передбаченими статтею 6 Конвенції. У цьому зв`язку Суд нагадує, що «право на суд», одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватись з легітимною метою та зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою. 
У рішенні в справі «Скорик проти України» від 08 січня 2008 року, заява                                    № 32671/02, ЄСПЛ зазначив, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції якщо в національному правовому порядку існує процедура апеляції, держава має гарантувати, що особи, які знаходяться під її юрисдикцією, мають право у апеляційних судах на основні гарантії, передбачені статтею 6 Конвенції. Мають бути враховані особливості провадження, що розглядається, та сукупність проваджень, що здійснювались у відповідності з національним правопорядком, а також роль апеляційного суду у них.
Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене у пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.
Тобто, Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.
Відповідно до статей 3, 8, 9, 21 і 55 Конституції України право на судовий захист і доступ до правосуддя відноситься до невідчужуваних прав і свобод людини й одночасно виступає гарантією захисту всіх інших прав і свобод, що визнаються та гарантуються згідно із загальноприйнятими принципами і нормами міжнародного права.
Аналіз наведених конституційних положень у взаємозв`язку зі статтею 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статтею 6 Конвенції дає підстави для висновку, що правосуддя як таке повинно забезпечувати ефективне поновлення в правах і відповідати вимогам справедливості. 
Ці нормативні положення гарантують особі право на перегляд судом справи, стосовно якої суд ухвалив рішення по суті спору, принаймні один раз - в апеляційному порядку.
Отже, апеляційне провадження є важливою процесуальною гарантією захисту прав і охоронюваних законом інтересів особи.
Згідно із статтею 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.
Строк  на  апеляційне  оскарження  може  бути  також  поновлений  в  разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині                                           другій  статті 358 цього Кодексу.
Відповідно до частини другої статті 358 ЦПК України незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: 1) подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; 2) пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.
За загальним правилом, викладеним у частині першій статті 354 ЦПК України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Із загального правила щодо початку перебігу строку встановлено виняток: якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Згідно з частинами першою-шостою статті 272 ЦПК України (в редакції на дату ухвалення рішення суду першої інстанції) копії повного судового рішення вручаються учасникам справи, які були присутні у судовому засіданні, негайно після проголошення такого рішення.
У разі проголошення тільки скороченого (вступної та резолютивної частин) судового рішення, учасникам справи, які були присутні у судовому засіданні, за їхньою заявою негайно після його проголошення видаються копії скороченого судового рішення.
У разі проголошення в судовому засіданні скороченого рішення суд надсилає учасникам справи копію повного судового рішення протягом двох днів з дня його складання - в електронній формі у порядку, встановленому законом (у випадку наявності в особи офіційної електронної адреси), або рекомендованим листом з повідомленням про вручення - якщо така адреса в особи відсутня.
За заявою учасника справи копія повного судового рішення вручається йому під розписку безпосередньо в суді.
Учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності у особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення - якщо така адреса відсутня.
Днем вручення судового рішення є: 1) день вручення судового рішення під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Якщо судове рішення надіслано на офіційну електронну адресу пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення.
З матеріалів справи вбачається, що судом першої інстанції виготовлено судове рішення і розміщено в ЄДРСР  23 грудня 2022 року, тобто майже через 2 роки після його ухвалення. 
Матеріали справи не містять доказів надсилання ОСОБА_1 повного тексту рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 квітня 2021 року в будь-який, із передбачених статтею 272 ЦПК України способів. 
Заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Дудара Є. В. від 02 липня           2021 року вх. № 104113 з проханням повідомити результати розгляду справи суд залишив без відповіді. Тобто представник позивача звертався до суду щодо розглянутої справи та результатів розгляду, чим підтвердив свою добросовісну поведінку. 
 
У частині другій статті 358 ЦПК України встановлено, що незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи, та пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.
Сплив річного строку з дня складення повного тексту судового рішення є підставою для відмови у відкритті провадження незалежно від причин пропуску строку на апеляційне оскарження, тобто законодавець імперативно встановив процесуальні обмеження для оскарження судового рішення зі спливом річного строку.
Виключенням з цього правила є подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученої до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, та пропуск строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.
Такі висновки сформульовані в постановах Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 06 березня 2024 року в справі                                      № 953/5340/21 (провадження № 61-16122св23), від 28 лютого 2024 року в справі № 733/112/20 (провадження № 61-16703св23).
Вирішуючи питання про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, суд має керуватися тим, що підстави пропуску строків можуть бути визнані поважними лише в тому випадку, якщо таке недотримання строків апеляційного оскарження зумовлене діями (бездіяльністю) суду першої інстанції, а так само наявністю інших об`єктивних перешкод, що безумовно перешкоджали своєчасному зверненню з такою скаргою.
Такі висновки узгоджуються з постановою Верховного Суду від 22 травня                 2024 року в справі № 1522/13227/12 (провадження № 61-1036св24).
У виняткових випадках залежно від складності справи складення повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як десять днів, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - не більш як п`ять днів з дня закінчення розгляду справи (частина шоста статті 259 ЦПК України на дату ухвалення рішення суду першої інстанції). 
За змістом статей 2, 4 Закону України від 22 грудня 2015 року № 3262-IV «Про доступ до судових рішень» (у редакції станом на 23 грудня 2022 року) судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній  формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і  підписання,  крім ухвал про арешт майна та тимчасовий доступ до речей  та  документів  у кримінальних провадженнях, які підлягають оприлюдненню  не  раніше  дня  їх  звернення  до виконання. Судові  рішення,  внесені  до  Реєстру,  є  відкритими для безоплатного  цілодобового  доступу  на   офіційному   веб-порталі судової влади України. 
Загальний   доступ   до   судових   рішень  на  офіційному  веб-порталі судової влади  України  забезпечується  з  дотриманням вимог статті 7 цього Закону.  Для  реалізації права доступу до судових рішень,  внесених  до Реєстру,  користувачу надаються можливості  пошуку,  перегляду, копіювання та роздрукування судових рішень або їхніх частин. 
Судом першої інстанції були порушені норми процесуального законодавства щодо строку складення та оприлюднення повного рішення суду, ухваленого                    22 квітня 2021 року. До ЄДРСР повний текст цього рішення суд надіслав лише                23 грудня 2022 року. 
Суд першої інстанції також не виконав процесуального обов`язку щодо надсилання повного тексту рішення відповідачеві ні в порядку статті 272 ЦПК України, ні шляхом відповіді на запит представника відповідача від 02 липня       2021 року вх. № 104113.
ОСОБА_1 зазначав, що не зміг звернутися із апеляційною скаргою в встановлений законом строк у зв`язку із тим, що не знав про результати розгляду справи судом першої інстанції. 19 лютого 2022 року він виїхав за межі України до Швейцарії з метою возз`єднання з сім`єю, протягом 2022-2023 років та частково 2024 року в нього була відсутня технічна можливість вільного доступу до ЄДРСР. Запровадження воєнного стану на території України вплинуло на доступ до судових рішень.
Апеляційний суд не дослідив указані доводи в контексті виникнення у відповідача обставин непереборної сили, не звернув увагу на необхідність встановлення реального моменту поінформованості (об`єктивної можливості бути проінформованим) ОСОБА_1 щодо результатів судового провадження та передчасно виснував щодо пропуску заявником строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції.  
Отже, ухвалу апеляційного суду необхідно було скасувати з передачею справи для продовження розгляду до суду апеляційної інстанціїз метою перевірки й дослідження обставин, необхідних для правильного застосування частини другої статті 358 ЦПК України.
 
Суддя                                                                                                                   О. М. Ситнік