ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
29 січня 2025 року
м. Київ
 
справа № 623/3462/19
провадження № 61-9056 св 24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Коломієць Г. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю.,
 
учасники справи:
позивач (відповідач за зустрічним позовом) -ОСОБА_1 ,
відповідач (позивач за зустрічним позовом) -  ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Савіна Олега Сергійовича, ОСОБА_2 на рішення Дзержинського районного суду                               м. Харкова від 25 січня 2024 року у складі судді Аркатової К. В. та постанову Харківського апеляційного суду від 18 червня 2024 рокуу складі колегії суддів: Маміної О. В., Пилипчук Н. П., Тичкової О. Ю.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.              Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
 
У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом                                                   до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення.
Позовна заява обґрунтована тим, що на підставі свідоцтва про право власності                    від 14 липня 2005 року № НОМЕР_1 вона є власником квартири АДРЕСА_1 . У вказаній квартирі без реєстрації проживає її колишній чоловік ОСОБА_2 , шлюб з яким розірвано 17 жовтня 2003 року. 
Вказувала, що не може вільно володіти, користуватися, розпоряджатися своєю власністю через проживання в ній відповідача, який не є членом її сім`ї, проживає у квартирі без будь-яких правових підстав, добровільно звільнити займане житло відмовляється.
Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд усунути перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення із цієї квартири ОСОБА_2 , а також стягнути судові витрати по справі. 
 
У листопаді 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання прав.
 
Зустрічна позовна заява обґрунтована тим, що з 15 липня 1995 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , у якому ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 . Шлюб між ним та відповідачкою розірвано                                 17 жовтня 2003 року.
Вказував, що розірвання шлюбу мало фіктивний характер та було необхідне для отримання ОСОБА_1 кредиту на купівлю квартири на підставі діючого на той час Порядку надання пільгових довготермінових кредитів молодим сім`ям та одиноким молодим громадянам на будівництво (реконструкцію) і придбання житла, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 травня 2001 року № 584 (далі - Порядок № 584). Фактично шлюбні відносини між ними не припинялись, вони продовжували проживати однією сім`єю, вести спільне господарство та побут, мали спільний бюджет, здійснювали спільні витрати, придбавали майно в інтересах сім`ї, були пов`язані виконанням взаємних прав і обов`язків, тобто після розірвання шлюбу між ними продовжували існувати усталені відносини, притаманні подружжю. Набуття спірної квартири здійснювалось за їх спільні кошти, проте в силу положень Порядку № 584 право власності на квартиру було оформлено на відповідачку.
Вказував, що постійно проживає у спірній квартирі як член сім`ї власника ОСОБА_1 з часу її придбання у 2005 року, здійснює сплату всіх комунальних послуг. Згодом сімейні відносини з відповідачкою погіршилися та остаточно були припинені у 2015 році. 
Вважав, що в силу частини четвертої статті 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє його права користування займаним приміщенням.
Ураховуючи викладене, ОСОБА_2 просив суд встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 у період з 17 жовтня 2003 року по 2015 рік; визнати на ним право користування квартирою АДРЕСА_1 у порядку статті 156 ЖК України; визнати об`єктом спільної сумісної власності його та ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 та в порядку поділу майна подружжя визнати за ним право власності на 1/2 частину цієї квартири.
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
 
Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 січня 2024 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 18 червня 2024 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено; у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.
 
Судові рішення мотивовані тим, що у 2005 році ОСОБА_2 правомірно набув право користування спірним житлом та має законне право на мирне володіння майном як колишній член сім`ї власника квартири ОСОБА_1 . Відповідач має тривалий зв`язок з цим майном як із житлом у розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), а сам факт належності позивачці на праві власності спірного житла не є підставою для виселення відповідача. Доказів того, що відповідач чинить перешкоди позивачці у користуванні спірною квартирою, ОСОБА_1 не надано та судами не встановлено. Також ОСОБА_1 не надано доказів того, що у відповідача є інше житло, придатне для проживання, тому підстави для задоволення первісного позову ОСОБА_1 відсутні. 
Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суди виходили з того, що сторони перебували у шлюбі до 17 жовтня 2003 року. ОСОБА_2 не доведено факт спільного проживання з ОСОБА_1 як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період з 17 жовтня 2003 року по 2015 рік. Ці обставини не підтверджені належними та допустимими доказами, які б беззаперечно свідчили про їх спільне проживання, ведення господарства, спільний побут та наявність взаємних прав та обов`язків, та інших доказів які вказують на наявність встановлених між ними відносин, притаманних подружжю, а тому на спірну квартиру не поширюється й правовий режим спільного майна подружжя. 
 
Короткий зміст вимог касаційних скарг
 
У червні 2024 року через підсистему Електронний Суд представник ОСОБА_1 - адвокат Савін О. С. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Дзержинського районного суду м. Харкова                           від 25 січня 2024 року та постанову Харківського апеляційного суду 
від 18 червня 2024 року в частині відмови у задоволенні первісного позову й ухвалити нове судове рішення в цій частині про задоволення позову, а в іншій частині судові рішення залишити без змін. 
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 12 червня 2024 року у справі № 359/7049/22 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України), а також не дослідження зібраних у справі доказів, ненадання їм належної правової оцінки (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
У липні 2024 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині відмови у задоволенні зустрічного позову про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та про визнання за ним права користування спірною квартирою у порядку статті 156 ЖК України й ухвалити нове судове рішення в цій частині про задоволення позову.
 
Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, посилаючись на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування у подібних правовідносинах положень статті 156 ЖК України щодо визнання права користування спірною квартирою.
 
Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 09 липня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі № 623/3462/19 за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Савіна О. С., витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду від 29 липня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі № 623/3462/19 за касаційною скаргою ОСОБА_2 .
 
У липні 2024 року матеріали цивільної справи № 623/3462/19 надійшли до Верховного Суду.
 
Ухвалами Верховного Суду від 09 грудня та 17 грудня 2024 року справу призначено до судового розгляду колегією з п`яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами. 
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи осіб, які подали касаційні скарги 
 
Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Савіна О. С. мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що на час набуття ОСОБА_1 права власності на спірну квартиру у липні 2005 року шлюб між нею та ОСОБА_2 вже був розірваний, а тому висновки судів про те, що відповідач за первісним позовом є членом сім`ї власника спірної квартири є помилковими. 
Суди не надали належної оцінки показам свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , які підтвердили, що між ОСОБА_1 та                                         ОСОБА_2 склалися негативні відносини, постійно виникали сварки та конфлікти, внаслідок чого ОСОБА_1 вимушена була часто ночувати у вказаних осіб. 
Вказує, що склалася ситуація, коли ОСОБА_1 , маючи власну квартиру, не має можливості в ній проживати та вимушена навіть орендувати житло. Водночас ОСОБА_2 , який не є членом сім`ї власника спірної квартири або наймачем, не зареєстрований у спірній квартирі та до липня 2021 року мав інше зареєстроване місце проживання - у будинку АДРЕСА_2 , на цей час проживає у квартирі ОСОБА_1 без будь-яких правових підстав, чим створює їй перешкоди у користуванні власним житлом. На вказані обставини суди попередніх інстанцій не звернули увагу та фактично не вирішили спір, який виник між сторонами. 
 
Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки та дійшли помилкових висновків про відмову у задоволенні зустрічного позову в частині вирішення вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та про визнання за ним права користування спірною квартирою.
Посилається на те, що суди не забезпечили повного та всебічного розгляду справи, не дослідили обставини, на які він посилався в позовній заяві, щодо формального характеру розірвання шлюбу з ОСОБА_1 17 жовтня 2003 року з метою отримання останньою житла на пільгових умовах та фактичного продовження шлюбних відносин з ОСОБА_1 після розірвання шлюбу до 2015 року, ведення спільного господарства та побуту, спільного бюджету, здійснення спільних витрат та придбання майна в інтересах сім`ї, тобто існування між сторонами усталених відносин, притаманних подружжю. 
Суди не дослідили надані ним докази зокрема довідку квартального комітету                        від 19 листопада 2019 року, у якій зазначено, що він проживає у спірній квартирі без реєстрації з 2005 року, фотографії, які, на його думку, підтверджують обставини проживання з ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у заявлений період.
Крім того, суди ухилились від вирішення питання щодо визнання за ним права користування спірною квартирою у порядку статті 156 ЖК України.
В іншій частині судові рішення першої та апеляційної інстанцій ОСОБА_2 не оскаржуються.
 
Відзив на касаційні скарги не надійшов. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
З 15 липня 1995 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, якій розірвано 17 жовтня 2003 року, що підтверджується свідоцтвом серії НОМЕР_2 , виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Ізюмського міського управління юстиції у Харківській області (а. с. 10, т. 1).
 
Відповідно до свідоцтва про право власності від 14 липня 2005 року № 591 ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 (а. с. 11, 12, т. 1).
 
Згідно з довідками про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 29 серпня та 19 листопада 2019 року, у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 (власник), ОСОБА_3 (син), ОСОБА_2 проживає у квартирі з 2005 року без реєстрації (а. с. 9, 46, т. 1).
 
2.               Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Касаційні скарги ОСОБА_2 , представника ОСОБА_1 - адвоката Савіна О. С. задоволенню не підлягають. 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
 
Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення суддів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційних скарг цих висновків не спростовують.

Щодо встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу
 
Звертаючись з вимогами про встановлення факту проживання з                                ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, ОСОБА_2 стверджував, що в період з 17 жовтня 2003 року до 2015 року між ними існували відносини, притаманні подружжю, оскільки вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, здійснювали спільні витрати та набували майно у спільну власність.
 
Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
 
Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.
 
Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності.
 
Принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативних актів знайшов своє закріплення в міжнародно-правових актах, зокрема і в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (стаття 7).
 
Водночас Конституція України передбачає зворотну дію законів та інших нормативно-правових актів у часі у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи.
 
Пунктом 1 розділу VII Прикінцевих положень СК України визначено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року.
 
Отже, норми СК України застосовуються лише в частині тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права та обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України.
 
Факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу набув юридичного значення після набрання чинності СК України та ЦК України з 01 січня 2004 року. КпШС України не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживала разом без реєстрації шлюбу.
 
Крім того, частиною другою статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.
 
У постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року у справі № 6-97цс11, ухваленій за результатами розгляду заяв про перегляд судових рішень із мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, сформульовано правову позицію щодо визначення ознак сім`ї при встановленні наявності чи відсутності фактичних шлюбних стосунків та визначено, що положення частини другої статті 3 СК України стосуються лише офіційно зареєстрованих шлюбів. Встановлення факту проживання однією сім`єю у період до 01 січня 2004 року не передбачено Кодексом про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України).
 
Зважаючи на те, що інститут спільного проживання осіб як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу було введено в національне законодавство СК України, який набрав чинності одночасно з набранням чинності ЦК України, КпШС України, який діяв до 01 січня 2004 року, таких норм не містив, то вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період до 01 січня 2004 року не підлягають встановленню, вказаний факт може бути встановлений лише з 01 січня 2004 року.
 
Отже факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 з ОСОБА_1 у період з 17 жовтня 2003 року по 01 січня 2004 року не підлягає встановленню.
 
Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
 
Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі № 1-8/99 за конституційними поданнями Служби безпеки України, Державного комітету нафтової, газової та нафтопереробної промисловості України, Міністерства фінансів України щодо офіційного тлумачення положень пункту 6 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», частин четвертої і п`ятої статті 22 Закону України «Про міліцію» та частини шостої статті 22 Закону України «Про пожежну безпеку» (справа про офіційне тлумачення терміну «член сім`ї») вказано, що обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки.
 
Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.
 
Встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.
 
При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин (спільне проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України), оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2024 року у справі № 760/20948/16-ц (провадження № 14-70цс22) зазначено, що у справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України).
 
Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю) тощо.
 
Водночас, показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.
 
Подібна правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19), неодноразово підтримана Верховним Судом у постановах: від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16 (провадження № 61-5296св19), від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц (провадження № 61-11607св18), від 11 грудня 2019 року у справі № 712/14547/16-ц (провадження № 61-44641св18), від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16-ц (провадження № 61-42601св18), від 08 грудня 2021 року у справі № 531/295/19 (№ 61-3071св21), та інших.
 
Судова практика у цій категорії справ є сталою, відмінність залежить лише від фактичних обставин конкретної справи й доказування, яке здійснює учасник справи.
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
Відповідно до частини третьої статті 12, частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
 
За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
Разом із цим, у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 587/302/16 (провадження № 61-18522св18) Верховний Суд указав, що закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту проживання жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.
 
Вимогу про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 обґрунтовував тим, що після розірвання шлюбу                                                          з ОСОБА_1 17 жовтня 2003 року вони продовжували проживати однією сім`єю, фактично перебуваючи у цивільному шлюбі до 2015 року, що, на його думку, підтверджується належними доказами.
 
Крім цього, вказував, що встановлення цього факту йому потрібно, зокрема, для визнання його права користування спірною квартирою у порядку статті 156 ЖК України.
 
Таким чином, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, доводам позивача, правильно виходив із того, що ОСОБА_2 не довів належними та допустимими доказами факт його проживання з ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у заявлений ним період. Надані позивачем фотографії без доведення факту ведення сторонами спільного господарства, побуту, наявності спільного бюджету та взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між ними склалися та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю, у заявлений період.
 
Докази, надані ОСОБА_2 , а саме довідка квартального комітету                                       від 19 листопада 2019 року, у якій зазначено, що останній проживає у квартирі АДРЕСА_1 без реєстрації з 2005 року, ці обставини не спростовує та без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, не може свідчити про те, що між ними склалися та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю.
 
За таких обставинах суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про встановлення факту його проживання з ОСОБА_1 як чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу у заявлений період.
 
Колегія суддів погоджується із такими висновками судів попередніх інстанцій. 
 
Судами всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими (частина третя статті 89 ЦПК України).
 
Доводи касаційної скарги щодо вищевказаної позовної вимоги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальних частинах оскаржуваних судових рішень, вони зводяться до переоцінки доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції, а також незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.
 
Щодо права користування квартирою та виселення
 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
 
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.
 
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
 
У статті 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
 
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
 
У статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.
 
Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку.
 
Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
 
Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
 
Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.
 
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що право членів сім`ї власника житла користуватися жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи як члена сім`ї.
 
У статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
 
Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
 
Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
 
Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
 
Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.
 
Право користування чужим майном врегульовано статтями 401-406 ЦК України.
 
У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
 
У частині першій статті 402 ЦК України зазначено, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).
 
У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Так сервітут припиняється у разі, зокрема припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.
 
Виходячи з порівняльного аналізу статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України, положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.
 
У постановах Верховного Суду України: від 15 травня 2017 року у справі                                         № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року в справі № 753/481/15 (провадження                 № 6-13113цс16) та постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року в справі № 695/2427/16 (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року в справі № 523/12186/13 (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.
 
Отже, при розгляді питання про припинення права користування члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.
 
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
 
Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції передбачає кожній особі гарантії, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
 
Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ від 24 листопада 1986 року у справі «Gillow v. the U.K.»), так і на наймача (рішення ЄСПЛ від 18 лютого 1999 року у справі «Larkos v. Cyprus»).
 
Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, визначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.
 
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
 
У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем.
 
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, пункт 50).
 
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, пункт 47).
 
Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення ЄСПЛ у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, пункт 56). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення ЄСПЛ від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (пункт 60 вищезгаданого рішення у справі «Зехентнер проти Австрії»). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», пункт 50; рішення від 15 січня 2009 року у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; рішення від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, пункт 110,                                   ECHR 2000-I).
 
Отже, навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.
 
Разом з тим у спірних правовідносинах в цій справі права позивачки за первісним позовом, як власника квартири, захищені статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18), наведені такі правові висновки.
 
Конвенція в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.
 
ЄСПЛ у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.
 
У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
 
Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.
 
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
 
Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
 
Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права.
 
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, можна дійти висновку, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
 
Питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК України вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла.
 
Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування цим житлом.
 
Такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20).
 
Дійсна сутність позовних вимог про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.
 
У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.
 
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
 
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
 
У справі, яка переглядається, спір виник між ОСОБА_1 , як власником спірної квартири, та ОСОБА_2 , колишнім чоловіком, який користується вказаною квартирою та проживає в ній.
 
Суди встановили, що ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , який розірвано 17 жовтня 2003 року. 
 
ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 14 липня 2005 року № 591 належить квартира АДРЕСА_1 . У вказану квартиру ОСОБА_2 вселилася зі згоди власника житла, постійно проживає в ній з 2005 року.
 
Позивачка за первісним позовом просила усунути перешкоди у користуванні спірною квартирою шляхом виселення з неї відповідача, посилаючись на те, що відповідач не є членом її сім`ї, втратив право проживання у спірній квартирі та чинить їй перешкоди у користуванні своєю власністю.
 
Вирішуючи вказаний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, керувався тим, що ОСОБА_1 не надала належних та допустимих доказів вчинення відповідачем дій, які перешкоджають їй вільно користуватися та розпоряджатися спірною квартирою. У зв`язку з чим суди не встановили наявності фактів порушення прав позивачки, які б підлягали захисту в судовому порядку.
 
Колегія суддів погоджується з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій, а також із висновком, що сам факт розірвання шлюбу між сторонами не може свідчити про порушення відповідачем майнових прав позивачки. 
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, перевіривши доводи позивачки про позбавлення права користування житловим приміщенням відповідача у справі на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, та належним чином дослідивши, чи відповідає припинення права користування відповідачем спірною квартирою необхідності захисту права власника, дійшов правильного висновку, що позовні вимоги не можуть вважатися обґрунтованими.
 
Суди правильно врахували те, що з моменту придбання квартири позивачка добровільно надала згоду відповідачу ОСОБА_2 користуватися спірною квартирою та проживати в ній. Вказане свідчить про те, що відповідач набув право користування спірною квартирою за згодою власника квартири -                             ОСОБА_1 й тривалий час проживає у цій квартирі.
 
Крім того, системний аналіз матеріалів справи свідчить про те, що                            ОСОБА_1 не надала належних та допустимих доказів того, що відповідач користується іншим житловим приміщенням, чи у його власності перебуває інше житлове приміщення.
 
Позивачка також не довела факту чинення їй перешкод відповідачем у користуванні спірною квартирою.
 
З огляду на встановлені судами попередніх інстанцій обставини правомірності набуття ОСОБА_2 права користування спірної квартирою, безпідставними є доводи його касаційної скарги у відповідній частині.
 
Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).
 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди попередніх інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.
 
З огляду на характер спірних правовідносин та встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи, посилання заявників у касаційних скаргах на неврахування судами попередніх інстанцій висновків, викладених у постановах Верховного Суду, є безпідставним, оскільки висновки судів першої та апеляційної інстанцій не суперечать висновкам, викладеним у зазначених постановах.
 
Доводи касаційних скарг загалом зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами першої та апеляційної інстанцій, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника по суті спору та їх відображення в оскаржених судових рішеннях, питання вмотивованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційних скаргах, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів першої та апеляційної інстанцій.
 
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційні скарги без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів першої апеляційної інстанцій - без змін, оскільки доводи касаційних скарг висновків судів не спростовують.
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції вирішує питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки касаційні скарги залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, відсутні.
 
Керуючись статтями 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційні скарги  ОСОБА_2 , представника ОСОБА_1 - адвоката Савіна Олега Сергійовича залишити без задоволення.
 
Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 січня 2024 року та постанову Харківського апеляційного суду від 18 червня 2024 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                     О. В. Білоконь
 
                                                                                              Г. В. Коломієць
 
                                                                                              О. М. Осіян
 
                                                                                              Н. Ю. Сакара