ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

28 січня 2025 року 	м. Дніпро	справа № 280/6127/24	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача:  Шальєвої В.А.
суддів:                           Чередниченка В.Є., Іванова С.М.,     
розглянувши в порядку письмового провадження у м. Дніпрі апеляційну скаргу Центру інновацій та розвитку оборонних технологій на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 13 вересня 2024 року (суддя Мінаєва К.В., повне судове рішення складено 13 вересня 2024 року) в справі № 280/6127/24 за позовом ОСОБА_1 до Центру інновацій та розвитку оборонних технологій Міністерства оборони України про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії, 

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до Центру інновацій та розвитку оборонних технологій Міністерства оборони України (далі - ЦІРОТ) про:
визнання протиправною та скасування відмови в погодженні рапорту від 14 червня 2024 року про звільнення його з військової служби за сімейними обставинами на підставі абзацу 12 пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу»;
зобов`язання звільнити його, повторно розглянути його рапорт про звільнення з військової служби на підставі абз. 12 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» та прийняти відповідне рішення.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 13 вересня 2024 року позов задоволено частково.
Визнано протиправною відмову ІНФОРМАЦІЯ_1 в погодженні рапорту ОСОБА_1 від 14.06.2024 про звільнення з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Центру інновацій та оборонних технологій Міністерства оборони України витрати на правничу допомогу у розмірі 6000,00 грн.
В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення з підстав неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, ухвалити нове рішення про закриття провадження в частині зобов`язання відповідача звільнити позивача на підставі п. 8 ч. 1 ст. 238 КАС України, в іншій частині – в задоволенні позову відмовити.
Вказує, що суд першої інстанції, визначаючи предмет позову, безпідставно дійшов висновку, що розгляд рапорту про звільнення здійснювався на підставі поданих документів і змісту самого рапорту, а не норм права, на які посилався позивач.
Так, однією з підстав для незадоволення рапорту від 14 червня 2024 року було посилання позивача саме на абз. 12, а не абз. 13 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
При цьому позивач був звільнений на підставі абз. 12 п. 3 ч. 12 ста. 26 цього закону наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 08 серпня 2024 року № 225.
Вважає, що суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку, що відмова у задоволенні рапорту повинна розглядатися тільки на підставі доданих документів, а не формулювань підстав звільнення, тобто не спростовано правомірності відмови у задоволенні рапорту з підстав неправильного посилання на норму закону.
Суд вийшов за межі позовних вимог, послався на норму права, яка не регулює правила звільнення, а містить лише загальні положення.
Крім того, вважає, що для підтвердження факту догляду за батьками з інвалідністю 1 та 2 групи, тобто факту надання соціальних послуг, необхідною умовою є включення особи до реєстру надавачів послуг, проте відповідного витягу з реєстру не надано.
Ці обставини спростовують висновок суду першої інстанції про відсутність визначеного переліку документів, що підтверджують факт потреби у догляді за батьком – інвалідом 2 групи за відсутності інших членів сім`ї.
На момент вирішення цієї справи відповідачем виправлено порушення та звільнено позивача з військової служби у запас наказом військової частини НОМЕР_1 від 08 серпня 2024 року № 225.  
У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити рішення суду першої інстанції без змін.
Справа судом розглянута без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України у зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд доходить до висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав. 
Судом першої інстанції встановлено, що 13.10.2022 ОСОБА_1 призваний на військову службу за мобілізацією.
Позивач проходив військову службу в Центрі інновацій та розвитку оборонних технологій з 13.10.2022 на посаді штаб-сержанта 2 категорії відділу розробки прикладного програмного забезпечення та інновацій у сфері інформаційних технологій Центру згідно з наказом начальника Центру (по стройовій частині) № 217 від 13.10.2022, а з 12.10.2023 - на посаді штаб-сержанта 2 категорії відділу економічної та договірної роботи Центру (згідно з наказом начальника Центру (по стройовій частині) № 238 від 12.10.2023 ).
10.06.2024 позивачем до адміністративному відділу Центру для подальшої реєстрації та прийняття рішення подано рапорт за вх. № 220/66/1101-в від 10.06.2024 щодо звільнення з військової служби за сімейними обставинами, який адресований начальнику відділу економічної та договірної роботи Центру, який був його безпосереднім начальником. До рапорту долучені документи, які підтверджують наявність в батька тяжких хвороб та потребу в здійсненні постійного догляду (додаток до акту МСЕК та висновок ЛКК), нотаріально посвідчену заяву батька ОСОБА_2 про відсутність в нього інших родичів, які можуть за ним здійснювати догляд.
Вказаний рапорт від 10.06.2024 повернутий позивачу на доопрацювання, про що доведено позивачу під особистий підпис 14.06.2024.
14.06.2024 позивач повторно звернувся до начальника відділу економічної та договірної роботи Центру інновацій та розвитку оборонних технологій із рапортом, в якому просив звільнити його з військової служби у зв`язку з доглядом за батьком-особою з інвалідністю ІІ групи. До рапорту долучено нотаріально завірені копії: паспорта ОСОБА_1 ; паспорта ОСОБА_2 ; свідоцтва про народження ОСОБА_1 ; довідки до акта огляду МСЕК № 461831 від 30.05.2024; висновку ЛКК № 3404 від 06.06.2024; виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого ОСОБА_2 (форма №027/о); виписки з історії хвороби ОСОБА_2 №21/0679/107 від 25.03.201, видана КНП «ОМЦССЗ» ЗОР (форма №027/о); виписки з історії хвороби № 18-0926/319 від 29.03.2018, видана КУ «ОМЦССЗ» ЗОР (форма №027/о); виписки з історії хвороби ОСОБА_2 № 216, видана КУ «ОМЦССЗ» ЗОР; акта встановлення факту догляду за особою № 2894 від 12.06.2024; акта оцінки потреб сім`ї від 12.06.2024; висновок оцінки потреб сім`ї № 371 від 12.06.2024, виданий Запорізьким міським центром соціальних служб; довідки депутата від 12.06.2024 № б/н; довідки депутата від 12.06.2024 № 12-Д; свідоцтва про розірвання шлюбу ОСОБА_2 від 15.11.2016; пенсійного посвідчення ОСОБА_2 ; оригінал нотаріальної заяви ОСОБА_2 .
15.06.2024 ОСОБА_1 подано рапорт про долучення до рапорту від 14.06.2024 копії листа відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Запорізькій області управління державної реєстрації Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) № 35086/06.10.01-35 від 14.06.2024.
Рапорт щодо звільнення ОСОБА_1 зареєстрований за вх. №220/66/1152-в від 17.06.2024.
Листом від 25.06.2024 №220/66/1423 на адвокатський запит представника позивача за вх.№3/адв від 21.06.2024, зокрема повідомлено, що станом на 25.06.2024 згідно з резолюцією начальника Центру рапорт від 14.06.2024 щодо звільнення молодшого сержанта ОСОБА_1 проходив перевірку в юридичній групі Центру на відповідність вимогам чинного законодавства. Результатом перевірки рапорту щодо звільнення молодшого сержанта ОСОБА_1 встановлено, що в рапорті вказано невірно підставу для звільнення за сімейними обставинами, а саме молодшим сержантом ОСОБА_1 вказано абзац 12 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу». Молодшим сержантом ОСОБА_1 в рапорті вказано причину звільнення у зв`язку з сімейними обставинами, а саме необхідністю постійного догляду за батьком, який є особою з інвалідністю ІІ групи, що визначено абзацом 13 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я). Умовою звільнення за вказаною сімейною обставиною є відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я. Зазначено також, що вказаний рапорт не погоджено у зв`язку з відсутністю підтверджуючих документів про відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня спорідненості такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення. 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з таких обставин.
Викладені позивачем обставини у позовній заяві та рапорті вказують на те, що він звернувся до відповідача з проханням звільнити його з військової служби саме на підставі абзацу тринадцятого пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону № 2232-ХІІ, а не абзацу дванадцятого пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону № 2232-ХІІ, а неправильне зазначення номеру абзацу відповідної норми не вплинуло на розгляд порушеного позивачем у рапорті питання про звільнення зі служби, оскільки відповідач виходив зі змісту самої підстави звільнення.
Недоліки довідки до акта огляду МСЕК № 461831 від 30 травня 2024 року про встановлення групи інвалідності ОСОБА_2 не позбавляли відповідача можливості встановити зміст цієї довідки.
Відповідачем не повідомлено, який саме документ не подано або необхідно подати додатково на підтвердження відсутності у ОСОБА_2 інших, окрім ОСОБА_1 , членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення або якщо такі особи самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, що призводить до необґрунтованого обмеження права позивача бути повідомленим про необхідність надання документів за вичерпним переліком, а не будь-яких на власний розсуд.
Відсутність встановленого чинним законодавством переліку документів, які подаються військовослужбовцем, для підтвердження в нього підстав для звільнення з військової служби за сімейними обставинами, а також порядку видачі документа конкретної форми (довідки, витягу тощо), який би містив інформацію про наявність чи відсутність членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення.
Можливість довести відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення наявна лише у тому випадку, якщо такі члени сім`ї існували раніше та правовий зв`язок між ними припинився, що підтверджується, наприклад, рішенням суду, свідоцтвом про смерть, свідоцтвом про розірвання шлюбу тощо. Проте якщо таких членів сім`ї не існувало взагалі, то підтвердити їх відсутність неможливо.
Достатність доказів, долучених до рапорту від 14 червня 2024 року, які в сукупності підтверджують те, що ОСОБА_1 є єдиною особою, хто може здійснювати догляд за батьком. 
Наслідком розгляду рапорту військовослужбовця про його звільнення з військової служби є видання наказу по особовому складу про звільнення такого військовослужбовця з військової служби чи надання обґрунтованої відмови у задоволенні рапорту, а відмова у погодженні рапорту не є розглядом по суті та вирішення порушених у рапорті питань; не надання відповідачем доказів прийняття відповідного управлінського рішення. 
Відмовляючи у задоволенні вимог про зобов`язання відповідача звільнити позивача з військової служби та повторно розглянути рапорт про звільнення, суд першої інстанції виходив з того, що право ОСОБА_1 на звільнення з військової служби реалізовано військовою частиною НОМЕР_1 , отже права в цій частині наразі не є порушеними.
При цьому оскільки оскаржуване порушення виправлено іншим суб`єктом владних повноважень, а не відповідачем, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання протиправною відмови Центру в погодженні рапорту позивача від 14.06.2024 року про звільнення з військової служби на підставі «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Здійснюючи апеляційний перегляд справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд визнає приведений висновок обґрунтованим, з огляду на наступне.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу за мобілізацією з 13 жовтня 2022 року на посаді штаб-сержанта 2 категорії відділу розробки прикладного програмного забезпечення та інновацій у сфері інформаційних технологій ЦІРОТ, з 12 жовтня 2023 року - на посаді штаб-сержанта 2 категорії відділу економічної та договірної роботи ЦІРОТ.
Позивачем 14 червня 2024 року подано рапорт про звільнення з військової служби у зв`язку з доглядом за батьком, який є особою з інвалідністю ІІ групи. До рапорту долучено нотаріально завірені копії: паспорта ОСОБА_1 ; паспорта ОСОБА_2 ; свідоцтва про народження ОСОБА_1 ; довідки до акта огляду МСЕК № 461831 від 30.05.2024; висновку ЛКК № 3404 від 06.06.2024; виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого ОСОБА_2 (форма №027/о); виписки з історії хвороби ОСОБА_2 №21/0679/107 від 25.03.201, видана КНП «ОМЦССЗ» ЗОР (форма №027/о); виписки з історії хвороби № 18-0926/319 від 29.03.2018, видана КУ «ОМЦССЗ» ЗОР (форма №027/о); виписки з історії хвороби ОСОБА_2 № 216, видана КУ «ОМЦССЗ» ЗОР; акта встановлення факту догляду за особою № 2894 від 12.06.2024; акта оцінки потреб сім`ї від 12.06.2024; висновок оцінки потреб сім`ї № 371 від 12.06.2024, виданий Запорізьким міським центром соціальних служб; довідки депутата від 12.06.2024 № б/н; довідки депутата від 12.06.2024 № 12-Д; свідоцтва про розірвання шлюбу ОСОБА_2 від 15.11.2016; пенсійного посвідчення ОСОБА_2 ; оригінал нотаріальної заяви ОСОБА_2 .
Рапортом від 15 червня 2024 року позивачем долучено копію листа відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Запорізькій області управління державної реєстрації Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) № 35086/06.10.01-35 від 14 червня 2024 року.
Рапорт щодо звільнення ОСОБА_1 зареєстрований за вх. №220/66/1152-в від 17 червня 2024 року.
Листом від 25 червня 2024 року №220/66/1423 на адвокатський запит представника позивача повідомлено, що станом на 25 червня 2024 року згідно з резолюцією начальника Центру рапорт від 14 червня 2024 року про звільнення позивача проходив перевірку в юридичній групі ЦІРОТ на відповідність вимогам чинного законодавства, внаслідок чого встановлено, що в рапорті вказано невірну підставу для звільнення за сімейними обставинами, а саме молодшим сержантом ОСОБА_1 вказано абзац 12 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу». Молодшим сержантом ОСОБА_1 в рапорті вказано причину звільнення у зв`язку з сімейними обставинами, а саме необхідністю постійного догляду за батьком, який є особою з інвалідністю ІІ групи, що визначено абзацом 13 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я). Умовою звільнення за вказаною сімейною обставиною є відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я. Зазначено також, що вказаний рапорт не погоджено у зв`язку з відсутністю підтверджуючих документів про відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня спорідненості такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення. 
Наказом військової частини НОМЕР_1 від 08 серпня 2024 року №225 (по стройовій частині) ОСОБА_1 , звільненого з військової служби у запас на підставі п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» наказом по особовому складу військової частини НОМЕР_2 від 25 липня 2024 року № 121-РС, виключено з особового складу військової частини (а.с. 5 т. 2).
Спірним в цій справі є як питання наявності підстав для звільнення позивача з військової служби, так й юридична кваліфікація спірних правовідносин.
Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.
Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII (далі – Закон № 2232-ХІІ), частиною першою статті 1 якого передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Частиною третьою статті 1 Закону № 2232-ХІІ передбачено, що військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
За приписами частини сьомої статті 1 Закону № 2232-ХІІ виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя (далі - територіальні центри комплектування та соціальної підтримки).
З 24 лютого 2022 року відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено режим воєнного стану, який діє й на час апеляційного перегляду справи. 
Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні встановлює Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII (далі – Закон № 3543-ХІІ, застосовується судом у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), який також визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів.
Статтею 26 Закону № 2232-ХІІ встановлені підстави для звільнення з військової служби, підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої якої передбачено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час дії воєнного стану через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).
Частиною дванадцятою статті 26 Закону № 2232-ХІІ визначено перелік сімейних обставин та інших поважних причин, які дають підстави для звільнення з військової служби, відповідно до пункту 3 якої встановлено, що військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах під час дії воєнного стану, зокрема:
необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я (абзац 12); 
необхідність здійснювати постійний догляд за членом сім`ї другого ступеня споріднення, який є особою з інвалідністю I або II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого та другого ступенів споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого та другого ступенів споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я (абзац 13).
Насамперед суд вважає за необхідне зауважити, що оскільки позивачем в рапорті про звільнення вказано про необхідність здійснення постійного догляду за батьком, який є особою з інвалідністю ІІ  групи, то зазначення в рапорті невірного номеру абзацу пункту 3 частини дванадцятою статті 26 Закону № 2232-ХІІ як юридичної підстави для звільнення з військової служби (тринадцятий замість дванадцятого), з урахуванням відсутності в тексті закону нумерації абзаців, не може розцінюватися відповідачем - суб`єктом владних повноважень як зазначення неправильної підстави для звільнення, на який може ґрунтуватися відмова у задоволенні рапорту.
Відтак, суд першої інстанції цілком правомірно вказав, що відповідачем рапорт позивача мав розглядатися на підставі поданих документів і змісту самого рапорту, а не виключно, виходячи з правової норми, на яку послався військовослужбовець в рапорті.
Тому доводи апелянта про безпідставність висновку суду першої інстанції в цій частині відхиляються судом як необґрунтовані.
Крім того, суд визнає помилковими доводи апелянта про те, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, пославшись на норму права, яка не регулює правила звільнення, а містить лише загальні положення.
Суд вказує, що саме пункт 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-ХІІ встановлює підстави для звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, підпунктом «г» якої встановлено таку підставу для звільнення з військової служби під час дії воєнного стану, як «через сімейні обставини або з інші поважні причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу)».
Тобто частина дванадцята статті 26 Закону № 2232-ХІІ визначає перелік таких сімейних обставин та інших поважних причин для цілей застосування підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-ХІІ, а не встановлює самостійні підстави для звільнення військовослужбовця з військової служби.
Посилання суду першої інстанції в рішенні на інші норми права, ніж зазначені у позовній заяві, не може розцінюватися як вихід за межі позовних вимог. Суд, з`ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.
Така правова позиція щодо застосування норм процесуального права наведена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі №924/1473/15, від 04 грудня 2019 року у справі №917/1739/17, від 08 червня 2021 року у справі №662/397/15-ц.
У цих постановах Велика Палата Верховного Суду висловила позицію, за змістом якої у процесуальному законодавстві діє принцип "jura novit curia" ("Суд знає закони"), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору.
Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.
Верховний Суд також неодноразово звертав увагу, що обов`язок суду встановити дійсні обставини справи при розгляді адміністративного позову безвідносно до позиції сторін випливає з офіційного з`ясування всіх обставин справи як принципу адміністративного судочинства, закріпленого нормами статті другої та частини четвертої статті 9 КАС України.
Отже висновок суду першої інстанції у цій справі про зазначення іншої правової норми як підстави для звільнення позивача з військової служби, ніж наведені у позовній заяві та рапорті, не є виходом за межі позовних вимог, не є порушенням принципів змагальності та диспозитивності.
Стосовно доводів апелянта про неправильність висновку суду першої інстанції про відсутність визначеного переліку документів, що підтверджують факт потреби у догляді за батьком - інвалідом 2 групи за відсутності інших членів сім`ї суд вказує на таке.
Апелянт в обґрунтування таких доводів вказує на необхідність застосування до спірних правовідносин Закону України «Про соціальні послуги» як спеціального закону, який регулює питання догляду за особами з інвалідністю, а зазначене законодавство та судова практика визначає, що крім наданих позивачем документів, на підтвердження факту надання соціальних послуг необхідною умовою є включення особи до реєстру надавачів послуг, доказом чого може бути витяг з реєстру, а такого витягу позивачем не надавалося. 
Суд звертає увагу, що такі доводи за заявлялись відповідачем в суді першої інстанції, відповідачем такими доводами не обґрунтовував заперечення проти позову.
Крім того, не надання витягу з реєстру надавачів соціальних послуг не було підставою непогодження рапорту позивача, тому такі доводи апелянта суд відхиляє.
Суд звертає увагу, що вказавши в апеляційній скарзі, що умовою звільнення за вказаною сімейною обставиною є відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, а рапорт не погоджено у зв`язку з відсутністю підтверджуючих документів про відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня спорідненості такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення, апелянт власне в апеляційній скарзі не привів жодного доводу про наявність у батька позивача ОСОБА_2 інших членів сім`ї першого чи другого ступеня спорідненості, які можуть здійснювати за ним постійний догляд.
Разом з тим, апелянтом до апеляційній скарзі долучено заяву про прийняття нових доказів, які не подавались до суду першої інстанції та які підтверджують наявність інших членів сім`ї першого ступеня спорідненості (сина ОСОБА_3 ).
Судом відмовлено у прийнятті таких доказів, враховуючи наступне.
Частиною першою статті 308 КАС України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За приписами частини четвертої статті 308 КАС України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Надані суду апеляційної інстанції докази не надавались відповідачем суду першої інстанції, апелянтом не обґрунтовано причин неможливості подання таких доказів до суду першої інстанції, не наведено об`єктивних причин неможливості подання доказів до суду першої інстанції.
Крім того, відповідач, заявивши клопотання про подання нових доказів, не вказав, на підтвердження яких доводів апеляційної скарги надаються такі докази.
При цьому судом зауважується, що в апеляційній скарзі відсутні доводи про наявність інших осіб першого ступеня спорідненості, який можуть здійснювати постійний догляд за батьком позивача.  
Тому суд дійшов до висновку, що відповідачем не доведено неможливість подання доказів до суду першої інстанції, та, відповідно, не прийняв подані відповідачем докази. 
Також судом відхиляються доводи апелянта, що на момент вирішення цієї справи відповідачем виправлено порушення та звільнено позивача з військової служби у запас наказом військової частини НОМЕР_1 від 08 серпня 2024 року № 225, тому наявні підстави для закриття провадження у справі в частині вимог зобов`язального характеру. 
Відповідно до пункту 8 частини першої статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо оскаржувані порушення були виправлені суб`єктом владних повноважень і при цьому відсутні підстави вважати, що повне відновлення законних прав та інтересів позивача неможливе без визнання рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправними після такого виправлення. 
З цього питання суд вказує, що рішенням суду першої інстанції обґрунтовано відмовлено у задоволенні цієї частини позовних вимог з тих підстав, що позивач звільнений з військової служби не відповідачем, а іншим військовим формуванням, тобто оскаржені в цій справі порушення не виправлені відповідачем, тому й відсутні підстави для закриття провадження у справі на підставі приведеної процесуальної норми.
Підсумовуючи викладене, суд погоджує висновок суду першої інстанції про протиправність відмови ЦІРОТ в погодженні рапорту ОСОБА_1 від 14 червня 2024 року про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-XII.
В іншій частині, зокрема щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу рішення суду першої інстанції не оскаржене, тому судом не переглядається.
Позивачем заявлено вимоги про стягнення на його користь витрат на професійну правничу допомогу, надану йому під час апеляційного перегляду справу, в розмірі 10 000,00 грн.
Так, позивачем з адвокатом укладено додаткова угода від 30 жовтня 2024 року до договору про надання правничої допомоги від 25 червня 2024 року, якою обумовлено представлення інтересів позивача адвокатом в Третьому апеляційному адміністративному суд та виплата гонорару в розмірі 10 000,00 грн.
На підтвердження надання правничої допомоги позивач посилається на акт наданих послуг № 2 від 13 грудня 2024 року, в якому приведено перелік наданих послуг та витрачений адвокатом час: аналіз апеляційної скарги - 1 година, складання заяви про повернення апеляційної скарги – 1 година, складання заперечень на клопотання про долучення доказів – 2 години, складання відзиву – 4 години, складання клопотання про закриття апеляційного провадження – 1 година; рахунок-фактура № СФ-02/23 від 13 грудня 2024 на суму 10 000,00 грн.
Частиною першою статті 132 КАС України встановлено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої статті 132 КАС). 
За змістом частини другої статті 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Відповідно до абзацу першого частини першої статті 139 КАС України, яка регулює питання розподілу судових витрат, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
За положеннями частини сьомої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Відповідно до частини дев`ятої  статті 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Частиною п`ятою статті 134 КАС України  встановлено вимоги до визначення розміру витрат на оплату послуг адвоката, який має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Тобто, на підтвердження власне факту надання професійної правничої допомоги, її складу та розміру сторона має надати документи про підтвердження обсягу надання такої допомоги, фактичного часу, витраченого адвокатом на здійснення тих чи інших дій в межах заявленого спору.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи та доводів сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у додаткових постановах від 20 травня 2019 року у справі № 916/2102/17, від 25 червня 2019 року у справі № 909/371/18, у постановах від 05 червня 2019 року у справі № 922/928/18, від 30 липня 2019 року у справі № 911/739/15 та від 01 серпня 2019 року у справі № 915/237/18.
Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц). 
Суд враховує рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду заявником документів, їх значення для спору, та доходить до висновку, що на користь позивача мають бути стягнуті витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн, адже сама така сума є співмірною із складністю справи, виконаними адвокатом роботами (наданими послугами), часом, витраченим на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих послуг та виконаних робіт, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Суд зауважує, що майже усі виконані адвокатом роботи (надані послуги) охоплюються таким видом послуг, як складання відзиву на апеляційну скаргу, позаяк складання відзиву без аналізу апеляційної скарги неможливо.
Відтак, на користь позивача має бути стягнута сума правничої допомоги в розмірі 5000,00 грн, яка є розумною і необхідною, такий розмір є співмірним із складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, значенням справи для позивача.
З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.
Оскільки ця справа є справою незначної складності у розумінні частини шостої статті 12 КАС України, розглянута за правилами спрощеного позовного провадження та не відноситься до справ, які відповідно до КАС України розглядаються за правилами загального позовного провадження, судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених цим пунктом.
Керуючись ст. ст. 6, 7, 8, 9, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Центру інновацій та розвитку оборонних технологій на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 13 вересня 2024 року в справі №280/6127/24 залишити без задоволення.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 13 вересня 2024 року в справі №280/6127/24 за позовом ОСОБА_1 до Центру інновацій та розвитку оборонних технологій Міністерства оборони України про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії залишити без змін.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Центру інновацій та розвитку оборонних технологій Міністерства оборони України (ЄДРПОУ 26630247, вул. Князів Остроських, 45/1, м. Київ, 01011) на користь ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ) витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 (п`ять тисяч) грн.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати прийняття 28 січня 2025 року та відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених цим пунктом.
Повне судове рішення складено 28 січня 2025 року.
   
             Суддя-доповідач                                                                      В.А. Шальєва 

                               суддя                                                                      В.Є. Чередниченко 

                               суддя                                                                      С.М. Іванов