УКРАЇНА
Житомирський апеляційний суд 

Справа №276/1194/24 Головуючий у 1-й інст. БОБЕР Д. О. 
Номер провадження №33/4805/4/25
Категорія ч. 1 ст. 130 КУпАП Доповідач Григорусь Н. Й. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2025 року м.Житомир

Суддя Житомирського апеляційного суду Григорусь Н.Й., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 24 липня 2024 року, якою його визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП,
ВСТАНОВИВ:
Постановою судді Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 24 липня 2024 року ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та піддано адміністративному стягненню у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 грн, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік. Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір в дохід держави в розмірі 605,60 грн.
Згідно з постановою судді місцевого суду, 18.05.2024 о 07 год. 56 хв. в с.Будо-Рижани по вул. Суворова,17 водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом автомобілем ВАЗ-21099, державний номерний знак НОМЕР_1 в стані алкогольного сп`яніння. Огляд на визначення стану алкогольного сп`яніння проводився зі згоди водія у встановленому порядку на місці зупинки транспортного засобу за допомогою газоаналізатора «Alcotest Drager 6810», що підтверджується тестом №416 від 18.05.2024, результат огляду 0,37‰, чим порушив вимоги п. 2.9 «а» Правил дорожнього руху, за що передбачена відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП. 
Не погоджуючись з вказаною постановою судді місцевого суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить постанову змінити та накласти на нього адміністративне стягнення за ч. 1 ст. 130 КУпАП без позбавлення права керування транспортними засобами, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права в частині щодо позбавлення права керування транспортними засобами, неповне з`ясування судом обставин справи. Апеляційна скарга обґрунтована, зокрема, тим, що він до адміністративної відповідальності раніше не притягувався, щиро розкаюється, не заперечував щодо проведення огляду на стан сп`яніння, а ступінь сп`яніння є не значною, що суттєво знижує ступінь суспільної небезпеки вчиненого та, як наслідок, призводить до малозначності діяння. Зазначає, що позбавлення його права керування транспортним засобом, призведе до обмеження прав на отримання своєчасної та належної медичної допомоги та лікування, оскільки йому обмежено навантаження на обидві кінцівки.
Відповідно до усталеної судової практики Європейського суду з прав людини, згідно якої право на доступ до суду, закріплене у § 1 ст. 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. 
Умови застосування статті 6 Конвенції щодо оцінки поведінки особи та її вплив на тривалість розгляду справи стосовно провадження в суді апеляційної інстанції залежать від особливостей певного провадження; слід взяти до уваги загалом проведений судовий процес у національній правовій системі, а також роль, яку відіграє у ньому суд апеляційної інстанції (Ермі проти Італії ). При цьому,  обвинувачений може відмовитися від свого права брати участь або бути заслуханим в апеляційному провадженні, або прямо, або своєю поведінкою, особиста присутність підсудного під час провадження в суді апеляційної інстанції не має такого ж вирішального значення, як в суді першої інстанції (Кашлев проти Естонії, Хернандес Ройо проти Іспанії).
Також, апеляційний суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що ЄСПЛ неодноразово зазначав, що повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду («Пономарьов проти України»).
Оскільки в апеляційній скарзі не ставиться питання про погіршення становища особи, яка притягається до адміністративної відповідальності  у зв`язку з чим участь цієї особи в суді апеляційної інстанції не є обов`язковою.
ОСОБА_1 та його захиснику Майданику А.О. була надана можливість апеляційним судом надати свої покази у справі, проте вони цим не скористалися, до суду апеляційної інстанції не з`явилися, хоча розгляд справи призначався неодноразово (23.10.2024, 28.11.2024, 26.12.2024, 15.01.2025), враховуючи що участь особи, яка притягається до адміністративної відповідальності та її захисника не є обов`язковою під час розгляду справи в апеляційній інстанції, апеляційний суд приходить до висновку про розгляд даної справи за відсутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності та його захисника.
Перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення, дослідивши доводи апеляційної скарги, доходжу висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.
Керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, тягне за собою адміністративну відповідальність, передбачену ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Відповідно до п. 2.5 Правил дорожнього руху водій повинен на вимогу працівника поліції пройти в установленому порядку медичний огляд для визначення стану алкогольного сп`яніння, впливу наркотичних чи токсичних речовин.
Підпунктом «а» п. 2.9 Правил дорожнього руху передбачено, що водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Згідно вимог ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Висновок судді місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_1 у керуванні транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння з правовою кваліфікацією таких дій за ч. 1 ст. 130 КУпАП за обставин, установлених у постанові судді місцевого суду, є обґрунтованим, відповідає фактичним обставинам справи, підтверджений наявними в матеріалах справи доказами.
При цьому апеляційний суд враховує рішення по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29 червня 2007 року, в якому Європейський суд з прав людини у складі його Великої палати постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.
У відповідності до ст. 23 КУпАП метою адміністративного стягнення є виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.
За змістом ч. 2 ст. 33 КУпАП при накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, крім випадків накладення стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксованому в автоматичному режимі.
Зазначені вимоги закону судом першої інстанції при розгляді справи про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП та накладенні на нього стягнення у виді штрафу з позбавленням права керування транспортними засобами були дотримані у повній мірі.
При цьому судом враховано характер вчиненого правопорушення, особу порушника, ступінь його вини, майновий стан, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують адміністративну відповідальність з дотриманням вимог ст. 33 КУпАП та відповідає характеру вчиненого правопорушення, особі порушника, ступеню його вини та є необхідним і достатнім для досягнення визначеної ст. 23 КУпАП мети виховного впливу та запобігання вчиненню ОСОБА_1 нових правопорушень.
Так, керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції не являється правопорушенням, яке можна розцінити, як малозначне.
Крім того, судом першої інстанції адміністративне стягнення накладено на ОСОБА_1 у виді позбавлення права керування транспортними засобами, передбаченому санкцією ч. 1 ст. 130 КУпАП, відповідно до вимог ст.ст. 23, 33 КУпАП, окрім того санкцією ч. 1 ст. 130КУпАП не передбачено альтернативних видів стягнення. Також, зважаючи на безальтернативність адміністративного стягнення за ст. 130 ч. 1 КУпАП та пряму заборону застосування статті 22 КУпАП до правопорушення. Таким чином апеляційний суд не вбачає законних підстав для задоволення апеляційної скарги, зокрема, застосування ст. 22 КУпАП  через пряме обмеження в цій нормі щодо ст. 130 КУпАП та застосування основного стягнення, не накладаючи додаткове стягнення, оскільки інших альтернативних видів стягнення законом не передбачено.
При цьому, апеляційний суд звертає увагу, що адміністративне правопорушення, передбачене ст. 130 КУпАП України відноситься до тих правопорушень, яке за своїм характером є грубим суспільно небезпечним проступком в сфері забезпечення безпеки дорожнього руху та є небезпечним як для самого правопорушника так і для інших учасників дорожнього руху.
14.01.2025 від захисника – адвоката Майданика А.О. надійшло клопотання про зміну апеляційної скарги, а саме посилаючись на порушення судом норма матеріального та процесуального права, просив скасувати постанову суду першої інстанції та закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю у діях ОСОБА_1 події та складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 130 ч. 1 КУпАП. Апеляційний суд вважає за необхідне звернути увагу, що відповідно до ч. 2 ст. 294 КУпАП постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 7 та частиною 287 Цього кодексу. Апеляційна скарга, подана після закінчення десятиденного строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також, якщо у поновленні строку відмовлено.
Отже, початок перебігу строку оскарження постанови судді у справах про адміністративні правопорушення закон пов`язує виключно з датою її винесення. Також, оскільки порядок обчислення строку апеляційного скарження визначений у ст. 294 КУпАП однозначно, то немає підстав для застосування аналогії закону чи права при його обчисленні.
Інших положень щодо обчислення строків апеляційного оскарження постанови судді Кодекс України про адміністративні правопорушення не містить, в тому числі не передбачає випадків коли такі строки зупиняються, продовжуються чи їх закінчення переноситься на інший день, як і не містить інших строків щодо можливості збільшення чи зміни апеляційної скарги.
Як вбачається з матеріалів справи, постанову судді винесено 24.07.2024, а клопотання про зміну апеляційної скарги подане 14.01.2025, тобто з пропуском десятиденного строку на оскарження, передбаченого ч. 2 ст. 294 КУпАП, при цьому клопотання щодо поновлення такого строку остання не містить.
Разом з тим, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу на те, що як вірно встановив суддя місцевого суду, наявність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, підтверджується: 
- протоколом про адміністративне правопорушення серії ААД №757609 від 18.05.2024, в якому зафіксовано суть вчиненого водієм адміністративного правопорушення, зміст протоколу відповідає вимогам, визначеним КУпАП, та з яким ОСОБА_1 ознайомився. Згідно з протоколом останньому роз`яснено його права та обов`язки, передбачені ст. 63 Конституції України та ст. 268 КУпАП, а також повідомлено про розгляд справи у Володарсько-Волинському районному суді, що він засвідчив своїм підписом. Заперечень щодо результату огляду на стан алкогольного сп`яніння чи інших зауважень щодо встановлених в протоколі обставин або дій поліцейського в поясненні не вказав;
- роздруківкою з приладу «Drager alcotest 6810», тест №416 від 18.05.2024, яка підтверджує перебування ОСОБА_1 в стані алкогольного сп`яніння, результат тестування позитивний 0,37‰;
- актом огляду на стан сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів, згідно якого ОСОБА_1 мав ознаки алкогольного сп`яніння: різкий запах алкоголю з ротової порожнини, виражене тремтіння пальців рук, а також зафіксовано результати огляду на стан сп`яніння: 0,37‰, з якими останній погодився, підтвердивши свою згоду підписом;
- копією постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху серії ЕНА №2174310 від 18.05.2024 року, згідно якої ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 5 ст. 121 КУпАП.
- відеозаписом події, що відбулась за участю ОСОБА_1 18.05.2024, яким підтверджується, що останній пройшов огляд на стан сп`яніння за допомогою приладу Drager Alcotest 6810, результат огляду позитивний - 0,37 ‰, проти результатів якого ОСОБА_1 не заперечував та повідомив поліцейському, що напередодні вживав алкоголь.
Судом встановлено, що дії поліцейського по виявленню у водія ОСОБА_1 ознак алкогольного сп`яніння та фіксації огляду на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного за допомогою технічного засобу відеозапису службової нагрудної відеокамери («бодікамери») та у протоколі про адміністративне правопорушення у даній справі в цілому відповідають вимогам ст. 266 КУпАП, Інструкції «Про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», а також «Інструкції про порядок зберігання, видачі, приймання, використання нагрудних відеокамер (відеореєстраторів) працівниками патрульної поліції та доступ до відеозаписів про них». Вищевказані обставини, як і докази на їх підтвердження, ОСОБА_1 та його захисником Мухою М.С. як в суді першої інстанції, так і в поданій апеляційній скарзі не оскаржувались.
Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини адміністративного правопорушення, належним чином мотивував свої висновки щодо доведеності вини ОСОБА_1 та призначив йому справедливе стягнення в розмірі, який відповідає санкції ч. 1 ст. 130 КУпАП, врахувавши особу правопорушниці та характер вчиненого ним правопорушення.
Постанова суду відповідає вимогам ст. 283 КУпАП і містить опис обставин, встановлених при розгляді справи, зазначення нормативного акту, який передбачає відповідність за дані правопорушення і прийняте по справі рішення та не потребує додаткового обґрунтування.
Апеляційний суд надає оцінку сукупності доказів, які містяться в матеріалах справи з точки зору належності, допустимості, достовірності та достатності для прийняття відповідного процесуального рішення.
Суд апеляційної інстанції враховує практику Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32)
Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Враховуючи наведене, проходжу до висновку про те, що при розгляді даної справи суддя місцевого суду повною мірою дотримався вимог ст. ст. 245, 251, 252, 278, 280, 283 КУпАП, правильно встановив всі фактичні обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку про вид та розмір застосованого адміністративного стягнення у вигляді штрафу, з позбавленням права керування транспортними засобами на певний строк. 
Апеляційним переглядом справи про адміністративне правопорушення не встановлено порушення судом першої інстанції норм процесуального права чи неправильного застосування норм матеріального права. Висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, та не спростовуються доводами апеляційної скарги.
За таких обставин, підстави для скасування чи зміни постанови судді місцевого суду відносно ОСОБА_1 відсутні. 
Керуючись ст. 294 КУпАП, суд -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову судді Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 24 липня 2024 року - без змін.
Постанова апеляційного суду є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Н.Й. Григорусь